Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, предмет якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про захист права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.07.2019 року вона придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Після набуття нею права власності на квартиру відповідач [PERSON] почав докучати їй, вступаючи у відкриті сварки, заявляючи про своє право на проживання у квартирі. Також, відповідач з 11.09.2017 року зареєстрований у квартирі, про його існування вона дізналась під час розгляду судової справи № 754/16716/19. Як зазначає позивач, під час розгляду справи № 754\\16716/19 їй стало відомо, що 06.02.2019 року відповідач [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування. 15.02.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №КВ-00037/02-19/2105, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000,00 грн. в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Плата за користування кредитом (проценти) становить 36 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15.02.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] було укладено Договір Іпотеки, у відповідності до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019 року, з будь-якими наступними змінами до нього, нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] . 10.05.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] було укладено договір відступлення прав за кредитним та іпотечним договорами, згідно з умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за: кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019 року. Заявою [PERSON] від 14.05.2019 року, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., підтверджується те, що він отримав заяву-вимогу [PERSON] . У вказаній заяві [PERSON] повідомив, що борг визнає, але сплатити його в даний час не має можливості, не заперечує проти застосування [PERSON] всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо, для задоволення його вимог як іпотекодержателя/позикодавця. Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 року у справі № 754/16716/19, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 31.01.2023 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено частково, вселено [PERSON] у спірну квартиру. У позові [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Як зазначає позивач, приймаючи вищевказану постанову, Київський апеляційний суд виходив з того, що відповідача [PERSON] може бути виселено із спірної квартири тільки з наданням іншого жилого приміщення, виходячи з норм ст.109 ЖК України та ст.40 ЗУ «Про іпотеку». Виходячи з вказаних норм, саме [PERSON] повинен звернутись до колишнього власника - відповідача [PERSON] про виселення. Однак, [PERSON] при позасудовому врегулюванні спору та набутті права власності на квартиру у відповідно до іпотечного застереження не вирішив питання з виселення колишнього власника - відповідача [PERSON] . Вона придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2019 року, при цьому вона керувалась даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно з відомостями з якого власником майна був [PERSON] , будь-які обмеження чи обтяження цього майна відсутні. Тобто, вона є добросовісним набувачем у розумінні чинного цивільного законодавства. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: -усунути порушення її права власності шляхом виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; -зобов`язати відповідача [PERSON] виконати вимоги ст.109 ЖК України та надати відповідачу [PERSON] інше житлове приміщення для постійного проживання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 29.06.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.10.2024 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. 11.12.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність правових підстав, оскільки позивач не зазначила у позовній заяві адресу постійного жилого приміщення, що надається відповідачу [PERSON] на виконання вимог ст.109 ЖК України. Також, представник відповідача зазначив, що підставою для відмови в задоволенні позову є ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про внесення змін до податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-ІХ, згідно якого зупиняється дія ст.40 ЗУ «Про іпотеку» в частині виселення мешканців із жилих будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що станом на день звернення до суду відповідач [PERSON] не зареєстрований та не проживає у спірній квартирі, тобто спір щодо його виселення з вказаної квартири відсутній. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.04.2024 року закрито підготовче провадження та справи призначено до розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.07.2024 року витребувано з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м.Києві відомості щодо того, хто був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] у період з 04.07.2019 року по теперішній час; які підстави реєстрації/зняття з реєстрації осіб, що були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] у період з 04.07.2019 року по теперішній час. 18.09.2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] по справі. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах № 754/16716/19 та № 754/11112/19, 15.02.2019 року між [PERSON] та КС «ЗаРаЗ» було укладено кредитний договір № КВ-00037/02-19/2105, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000,00 грн у межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Плата за користування кредитом (проценти) становить 36 % річних. Згідно з пунктом 1.4 договору кредит надається строком на 36 місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 15 лютого 2019 року по 15 лютого 2022 року. 15.02.2019 року між [PERSON] та КС «ЗаРаЗ» було укладено договір іпотеки, у відповідності до умов якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором № КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02..2019 року, з будь-якими наступними змінами до нього, нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . 10.05.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, згідно з умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором від 15.02.2019 року № КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] та договором іпотеки від 15.02.2019 року, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] Заявою [PERSON] від 14.05.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Косенко М. О., підтверджується те, що він отримав заяву-вимогу [PERSON] , в якій [PERSON] повідомив, що борг визнає, але сплатити його в даний час не має можливості, не заперечує проти застосування [PERSON] всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо, для задоволення його вимог як іпотекодержателя/позикодавця. Відповідно до розписки від 14 травня 2019 року, [PERSON] зазначає, що йому відомо про те, що КС «ЗаРаЗ» зробила переуступку боргу та новим іпотекодержателем став [PERSON] , претензій до [PERSON] не має, згоду дає. 04.07.2019 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири [PERSON] продав, а позивач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04.07.2019 року проведено державну реєстрацію прав власності на вказану квартиру за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 754/11112/19 позов [PERSON] до КС «ЗаРаЗ», [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором задоволено, визнано недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечним договором від 10.05.2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 2109, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., укладений між Кредитною спілкою «ЗаРаЗ» та [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 року у справі № 754/16716/19, яка залишена без мін постановою Верховного Суду від 31.01.2023 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено частково, вселено [PERSON] у спірну квартиру. У позові [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на чинення відповідачем [PERSON] їй перешкод у користуванні власністю, а також недотримання відповідачем [PERSON] вимог ст.109 ЖК України та ст.40 ЗУ «Про іпотеку» під час відчуження спірної квартири. Відповідач [PERSON] проти даних тверджень заперечував, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод у правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина першастатті 321 ЦК України). Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану. При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна. Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20). Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 року у справі №330/1569/19. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, судом встановлено, що позивач на даний час є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2019 року. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить усунути порушення її права власності шляхом виселення відповідача [PERSON] із спірної квартири. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази проживання відповідача у спірній квартирі. Більш того, під час судового розгляду, як стороною позивача, так і відповідачем [PERSON] визнано та підтверджено, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі більше року не проживає. Також, з листа Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.07.2024 року № 102-3095 вбачається, що відповідач [PERSON] : - 12.05.2023 року був знятий з реєстраційного обліку на підставі заяви власника житла відповідно до п.2 ч.1 ст.18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»; - 01.08.2023 року був знову зареєстрований на підставі рішення Київського апеляційного суду, справа № 754/16716/19, № провадження 22-ц/824/6722/2021 від 20.10.2021 року; - 22.11.2023 року був знятий з реєстраційного обліку на підставі заяви власника житла відповідно до п.2 ч.1 ст.18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». [PERSON] зареєстрована 11.07.2019 року на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2019 року як власник вищезазначеного житла. Таким чином, на підставі письмових доказів та пояснень обох сторін спору в судовому засіданні встановлено, що відповідач у спірній квартирі не проживає та не зареєстрований. Відтак, за матеріалами справи під час судового розгляду не здобуто беззаперечних і неспростовних доказів у підтвердження чинення позивачу перешкод відповідачем [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного, підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає, у зв`язку з чим вважає необхідним у задоволенні вимог позову до [PERSON] відмовити за його недоведеністю. Що ж стосується вимог до відповідача про зобов`язання відповідача [PERSON] виконати вимоги ст.109 ЖК України та надати відповідачу [PERSON] інше житлове приміщення для постійного проживання, то дані вимоги також не можуть бути задоволені з огляду на вищевикладене. Крім того, у постанові Київського апеляційного суду від 20.10.2021 року у справі № 754/16716/19 зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР на час укладення правочину щодо відчуження іпотечного майна містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Отже [PERSON] , як новий власник спірної квартири, мала об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірним житлом і при набутті права власності мала усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі. Так, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються, як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР, що узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 року у справі № 6-1484цс15). Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 ЖК УРСР. Відповідно до цієї норми, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель повинен виконати вимоги ст.109 ЖК УРСР. Тобто, за наявності відповідних правових підстав, передбачених цією статтею, обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню з іпотечного майна, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя. Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Всупереч вказаним нормам позивачем у даній справі до іпотекодавця заявлено вимоги про зобов`язання відповідача [PERSON] виконати вимоги ст.109 ЖК України та надати відповідачу [PERSON] інше житлове приміщення для постійного проживання, а не про відшкодування шкоди, відтак, зазначені вимоги також не можуть бути задоволені. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed