Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

в червні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», яке в ході розгляду справи було замінено на правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі по тексту - відповідач), про скасування наказу про переведення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та компенсацію моральної шкоди, у якому, з урахуванням поданої 09.02.2024 заяви про збільшення позовних вимог просить: -скасувати наказ т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 25.05.2022 №524-к «Про переведення працівника ВП «Атомпроектінжиніринг» [PERSON] у ВП «Атомремонтсервіс»; -скасувати наказ директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 30.06.2022 №37-зв «Про припинення трудового договору з [PERSON] »; -поновити [PERSON] на посаді начальника виробничо-технічного відділу управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються відокремленого підрозділу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 30.05.2022; -стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; -зобов`язати відповідача перерахувати та здійснити доплату лікарняного за період з 15.06.2022 по 24.06.2022 відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» виходячи із середньої заробітної плати позивача у ВП «Атомпроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом»; -стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь [PERSON] компенсацію заподіяної йому моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн; -стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу в розмірі 25000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2010 року позивач працював в структурному підрозділі ВП «Атомпроектінжиніринг» (далі - ВП АПІ) державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом»). З 2013 року і до 30.05.2022 позивач працював на посаді начальника виробничо-технічного відділу (далі - ВТВ) управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються (далі - УКБОС). Наказом т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 06.07.2021 №872-к до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, за начебто порушення трудової дисципліни, яке виявилося у відсутності на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, порушення п.4.2.9., 4.2.15, 6.2. Посадової інструкції начальника ВТВ управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються, ВП АПІ, першого та другого маркірованих абзаців п. 4.1. Кодексу корпоративної етики ДП «НАЕК «Енергоатом». Позивач в судовому порядку оскаржив зазначений наказ про застосування до нього дисциплінарного стягнення і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2023 визнано незаконним та скасовано наказ про застосування до позивача дисциплінарного стягнення. Наказом т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 04.10.2021 №1233-к до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, яке виразилося у неналежному виконанні своїх посадових обов`язків, передбачених Посадовою інструкцією. Зазначений наказ про дисциплінарне стягнення позивач також оскаржив в судовому порядку до Шевченківського районного суду м. Києва, наразі рішення у справі ще не прийнято. Наказом т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» від 25.05.2022 №524-к позивача переведено до відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаду інженера-технолога І категорії ЦСВЯП. Позивач не погоджується із наказом про переведення, вважає його незаконним, прийнятим без дотримання чинного законодавства, що регулює трудові відносини, у тому числі в умовах воєнного стану. Переведення позивача відбувалося без його згоди, у структурний підрозділ, який розташований в іншій місцевості: м. Славутич, Київської області, що територіально віддалено від міста Києва. Незгода із переведенням була висловлена позивачем у його зверненнях від 27.05.2022, 10.06.2022 на адресу Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» та від 09.06.2022 на адресу ВП «Атомремонтсервіс». Згідно змісту наказу ДП «НАЕК «Енергоатом» від 25.05.2022 №524-к переведення позивача здійснено для якнайшвидшої ліквідації наслідків бойових дій на майданчику Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива та на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», з 30.05.2022 на період дії воєнного стану, з оплатою праці не нижче середньої заробітної плати з попередньою роботою. Підставою прийняття оскаржуваного наказу є лист генерального директора ВП «Атомпроектінжиніринг» [PERSON] від 23.05.2022 №09-46/1159, в якому останній просить т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» перевести [PERSON] на посаду інженера-технолога І категорії ЦСВЯП ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом». При цьому, [PERSON] зазначає, що наразі поточні завдання, які виконує персонал ВП «Атомпроектінжиніринг» виключають можливість надання та виконання роботи [PERSON] за посадою, займаною ним зараз. На думку позивача, дійсною причиною його переведення в інший структурний підрозділ в іншу місцевість є не потреба ліквідації наслідків бойових дій на майданчику Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива, а позбавлення керівництвом неугодного працівника, тобто позивача. 08.04.2022 ДП «НАЕК «Енергоатом» в офіційному телеграм каналі розмістило інформаційне повідомлення про відсутність пошкоджень на майданчику Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива у Чорнобильській зоні, окрім ознак мародерства, серед яких, пошкодження дверей, зниклих побутових пристроїв. Залучення позивача, який є фахівцем високого рівня із значним досвідом роботи в атомній енергетиці, для відновлення кількох дверей на об`єкті Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива у Чорнобильській зоні, є необґрунтованим, недоцільним та таким, що не відповідає приписам ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умова воєнного стану». Відсутність пошкоджень на об`єкті Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива у Чорнобильській зоні свідчить про незаконність наказу від 25.05.2022 №524-к, оскільки у відповідності до ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а не для виконання будь-яких інших робіт. Також позивач зазначає про те, що формулювання, зазначене в наказі від 25.05.2022 №524-к в частині переведення позивача «на період дії воєнного стану» суперечить вимогам ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умова воєнного стану», оскільки зазначена норма закону містить формулювання «у період дії воєнного стану», такі формулювання має інше тлумачення. Вважаючи наказ про переведення незаконним, позивач відмовився від виходу на роботу до відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом», попередньо надіславши відповідні листи на адресу відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» та ДП «НАЕК «Енергоатом». Відмова позивача обґрунтовувалась пониженням посади, віддаленістю нового робочого місяця як від роботи позивача, так і від його місця проживання. У зв`язку із невиходом позивача на нове місце роботи, наказом директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 30.06.2022 №37-зв трудовий договір із позивачем був припинений. Позивач вважає, що наказ про його переведення та наказ про припинення з ним трудового договору є незаконними, тому просить їх скасувати, а також посилаючись на положення ст. 235 КЗпП України поновити його на попередній роботі. Крім того, позивач у позові просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та доплату позивачу лікарняного за період з 15.06.2022 по 24.06.2022, оплата якого, на думку позивача, була здійснена не в повному розмірі. Також позивач заявляє вимогу про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування вказаної вимоги зазначає, що незаконні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, позивач переніс високий рівень нервово-емоційного навантаження. Стресова ситуація, яка склалась внаслідок незаконного переведення та звільнення, призвела до виникнення тимчасових проблем у сферах життєдіяльності позивача через порушення режиму сну та вживання ліків. Постійний стрес та переживання негативно впливали на сімейні стосунки. Позивач зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану, зазнав приниження честі, гідності та ділової репутації. Внаслідок неправомірний дій відповідача позивач змушений докладати додаткові зусиль для захисту свої порушених прав та подальшої організації свого життя, а також звертатись до лікарів в зв`язку із погіршенням стану здоров`я, зокрема це: головний біль, тиск, швидка втомлюваність, хиткість при ходьбі, поганий сон, періодичне оніміння пальців. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 300000,00 грн. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2023 позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2023, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.11.2023 матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2023 позовну заяву залишено без руху. 05.12.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.01.2024 від представника відповідача надійшла заява про заміну відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». 23.01.2024 від представника відповідача надійшла заява про відповіді на питання в порядку ст. 93 ЦПК України. 23.01.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке. Внаслідок військового нападу на Україну російські збройні сили взяли під контроль усі об`єкти ДСП «Чорнобильська АЕС», а також інші об`єкти підприємств, що розташовані в зоні відчуження, яка була окупована в період з 24.02.2022 по 31.03.2022. Лише 16.04.2022 було відновлено електроживлення на вказаному об`єкті, після чого розпочались роботи з оцінки завданої шкоди, стану обладнання та відновлення його нормальної роботи. Робота при настанні виняткових обставин та у випадках, передбачених законодавством, не є примусовою працею, не суперечить принципу свободи праці, тому до неї можна залучати працівників без їхньої згоди. Згідно актів обстеження Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива, знеструмлення вказаного об`єкту внаслідок військових дій протягом березня 2022 року завдало значних негативних наслідків, майже все обладнання потребувало відновлення, а також постійного контролю шляхом особистої присутності відповідних працівників, що мають досвід зведення цього об`єкта. Відомості та документація щодо пошкодження об`єкту Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива після захоплення території зони відчуження російськими військовими є інформацією, що становить державну таємницю з грифом обмеження доступу «таємно». З огляду на зазначені обставини, керівництвом ДП «НАЕК «Енергоатом» прийнято рішення та видано наказ від 25.05.2022 №524-к про переведення позивача у ВП «Атомремонтсервіс» на посаду інженера-технолога І категорії з 30.05.2022 тимчасово - на період дії воєнного стану, для якнайшвидшої ліквідації наслідків бойових дій на вказаному об`єкті. Із зазначеним наказом позивача було ознайомлено вчасно, вручено його копію 26.05.2022. Такі дії відповідача є законними, обумовлені критичними обставинами. Обов`язки позивача за обома посадами бути тотожними і складались з контролю, супроводу та планування робіт на об`єкті. Позивач фактично не приступив до виконання обов`язків за посадою, оскільки в період з 29.05.2022 по 24.06.2022 перебував на лікарняному. Після лікарняного позивач мав приступити до роботи 27.06.2022, однак на роботу не з`явився, про причини неявки відповідачу не повідомив. Наступні три дні позивач також на роботу не з`явився. В телефонній розмові з керівництвом ВП «Атомремонтсервіс» позивач повідомив, що не має наміру виходити на роботу у ВП «Атомремонтсервіс», оскільки там не працює. Документи про причину відсутності на роботі також не має наміру надавати. У зв`язку із зазначеними обставинами, 30.06.2022 позивача було звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. При звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок. Розрахунок і оплата днів тимчасової непрацездатності позивача проведено правильно, у відповідності до положень Порядку №1266 від 26.09.2001. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки переведення і звільнення позивача було здійснено на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством. Також представник відповідача у відзиві вказував про пропуск позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку на звернення до суду із цим позовом. 30.01.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 08.02.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 09.02.2024 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині компенсації моральної шкоди. 13.03.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог в частині вимог про компенсацію моральної шкоди. 14.03.2024 від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків, а саме: 1) начальника управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються філії «ВП «Атомпроектінжиніринг» АТ «НАЕК «Енергоатом» Лимаря А.Ф. та 2) начальника відділу кадрів, організації праці та заробітної плати філії «ВП «Атомпроектінжиніринг» АТ «НАЕК «Енергоатом» Цвеліха С.В. 17.04.2024 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про заміну відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», а також клопотання про виклик свідків, а саме: [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулось 05.06.2024, допитано свідка [PERSON] , який обіймає посаду начальника відділу кадрів, організації праці та заробітної плати філії «ВП «Атомпроектінжиніринг» АТ «НАЕК «Енергоатом», який пояснив суду наступне. Під час роботи [PERSON] в компанії відносно нього не висувались погрози щодо звільнення, однак керівництво йому пропонувало змінити свою поведінку по відношенню до керівництва. [PERSON] не приймав участь в нарадах, оскільки там була конференційна інформація. У компанії нікого примусово не звільняли. Переведення [PERSON] викликано тим, що після окупації зони відчуження об`єкт, який вони будували було пошкоджено. [PERSON] був керівником відділу, тому був причетним до будівництва сховища відпрацьованого ядерного палива, це входило до його повноважень. [PERSON] було вчасно доведено до відома наказ про переведення, за тиждень до того як він мав приступити до виконання обов`язків на іншому робочому місці. В компанії є інші працівники, які були переведені після деокупації в м. Славутич, всі переведення були здійснені на період військового стану, відмовився від переведення лише [PERSON] . Інформація про залізницю, яка розташована біля реактора, є державною таємницею. З підрозділу, керування яким здійснював [PERSON] , переведений ніхто не був, оскільки на завдання не поїхав керівник. В судовому засіданні, яке відбулось 20.08.2024, допитано свідка [PERSON] , який обіймає посаду начальника управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються філії «ВП «Атомпроектінжиніринг» АТ «НАЕК «Енергоатом», який пояснив суду наступне. [PERSON] працював разом з [PERSON] , він був у його підпорядкуванні. При переведенні посадовий оклад зберігається. Після деокупації ЧАЕС туди поїхало вище керівництво, яке дійшло до висновку про необхідність направлення компетентних працівників для відновлення того, що було знищено. Обґрунтуванням переведення [PERSON] було тісне співпрацювання з генеральним проєктуванням обєкту, тому він зміг би виконати таке завдання. Спочатку на об`єкт був направлений один з відділу, а потій і інші працівники. [PERSON] саботував розпорядження [PERSON] , не виконував розпорядження. Період переведення не визначався. Про переведення [PERSON] повідомляла кадрова служба. [PERSON] не може повідомити на ліквідацію яких наслідків було переведено [PERSON] , оскільки це є інформацією з обмеженим доступом. Окрім [PERSON] ніякі інші працівники виробничо-технічного відділу не були переведені на ЧАЕС. [PERSON] у відповідності до своєї освіти та посадових обов`язків міг виконувати свою роботу. Акти обстеження та обсяг робіт, з якими мали працювати особи, є інформацією з обмеженим доступом. До повноважень [PERSON] на об`єктах ЧАЕС мало входити: збір вхідних даних, створення дефектних актів. [PERSON] не обізнаний з тим, що [PERSON] висловив заперечення з приводу його переведення. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті зазначає про таке. За змістом частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Позивач [PERSON] працював у ВП «Атомпроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаді начальника виробничо-технічного відділу управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються. Наказом т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П. від 25.05.2022 №524-к [PERSON] , начальника виробничо-технічного відділу управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються, ВП «Атомпроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом», переведено до відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаду інженера-технолога І категорії ЦСВЯП, з 30 травня 2022 року на період дії воєнного стану, з оплатою праці не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Згідно змісту вказаного наказу, переведення працівника здійснено для найшвидшої ліквідації наслідків бойових дій на майданчику Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива та на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Підставою прийняття оскаржуваного наказу є лист генерального директора ВП «Атомпроектінжиніринг» М. Божка від 23.05.2022 №09-46/1159, в якому останній просить т.в.о. Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» перевести [PERSON] на посаду інженера-технолога І категорії ЦСВЯП ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом». Згідно змісту вказаного листа, прохання про переведення [PERSON] обґрунтовано необхідністю якнайшвидшої ліквідації наслідків бойових дій на майданчику ЦСВЯП, а також положеннями п. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також у листі зазначено, що наразі поточні виробничі завдання, які виконує персонал ВП «Атомпроектінжиніринг», виключають можливість надання та виконання роботи [PERSON] за посадою, займаною ним зараз. З наказом від 25.05.2022 № 524-к [PERSON] було ознайомлено своєчасно та вручено його копію 26.05.2022, тобто до запровадження нових умов праці про що свідчить підпис останнього на наказі. Переведення позивача відбувалося без його згоди. Незгода із переведенням була висловлена позивачем у його зверненнях від 27.05.2022, 10.06.2022 на адресу Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» та від 09.06.2022 на адресу ВП «Атомремонтсервіс». Позивач не погоджується із наказом про переведення, вважає його незаконним, прийнятим без дотримання чинного законодавства, що регулює трудові відносини, у тому числі в умовах воєнного стану. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Згідно положень ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Частинами 1, 2 ст. 33 КЗпП України визначено, що тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Роботодавець має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ), в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого в подальшому неодноразово було продовжено. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами 2 та 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на викладене вище, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритет застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Трудове законодавство України гарантує працівникові дотримання тих умов трудового договору, які були обумовлені при його укладенні. Відповідно до норм КЗпП України роботодавець має право за певних умов перевести працівника на роботу, не обумовлену трудовим договором. Законодавство не визначає, що таке переведення на іншу роботу, а містить лише основні принципи його правового регулювання. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наявне роз`яснення, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. За загальним правилом для переведення працівника обов`язково потрібна його згода. Лише у виняткових випадках допускається обмежене у часі переведення працівника на роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (ч. 2 ст. 33 КЗпП України). Однак, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що в умовах воєнного стану роботодавець має право перевести працівника без його згоди на іншу роботу, яка не обумовлена умовами трудового договору. Законодавство передбачає можливість переведення працівника на іншу роботу без його згоди лише за наявності певних умов. Так, загальновідомою інформацією, яка у відповідності до положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування, є те, що 24.02.2022, внаслідок військового нападу на Україну, російські збройні сили взяли під контроль об`єкти Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», а також інші об`єкти підприємств, що розташовані в зоні відчуження, в тому числі об`єкти Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива (далі-ЦСВЯП), яке споруджувалось ДП «НАЕК «Енергоатом». Під час окупації, яка тривала до кінця березня 2022 року, зазначені об`єкти були знеструмлені, пошкоджені та інше. Відповідно до протоколів засідання експертної комісії з питань таємниць від 07.12.2020 № 45 та від 08.12.2020 № 46, копії яких містяться в матеріалах справи, проєктна документація складових систем ЦСВЯП (в тому числі за результатами обстеження об`єкту після деокупації) віднесена до відомостей, які містять інформацію, що становить державну таємницю. Як вбачається з наявних в матеріалах справи посадових інструкцій начальника виробничо - технічного відділу управління з капітального будівництва об`єктів, що створюються ВП "Атомпроектінжиніринг" та інженера-технолога І категорії ЦСВЯП, обов`язки за обома посадами частково були тотожними і складались з контролю, супроводу та планування робіт на об`єкті ЦСВЯП. Наказ відповідача від 25.05.2022 №524-к про переведення позивача до відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаду інженера-технолога І категорії ЦСВЯП, з 30 травня 2022 року на період дії воєнного стану, з оплатою праці не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, містить обґрунтування і посилання на правову підставу. Наказ та визначені відповідачем підстави (для найшвидшої ліквідації наслідків бойових дій на майданчику Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива), за своїм змістом відповідає меті переведення, обумовленої ч.1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Як зазначено вище, переведення працівника, яке здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» має низку ознак, зокрема тимчасовий характер, тобто в межах цієї норми обмежується в часі дією воєнного стану. Відповідач довів наявність умов, що обумовлюють можливість застосування ч.1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що встановлює особливості переведення в умовах воєнного часу. З огляду на викладене, суд вважає такі дії відповідача законними, обумовленими критичними обставинами, здійсненими у відповідності до порядку, встановленому чинним на той момент законодавством. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування наказу відповідача про переведення позивача, оскільки позивач не довів обставини на які посилався при зверненні до суду із цим позовом. Щодо вимоги позивача про скасування наказу відповідача про припинення трудового договору з позивачем, суд зазначає таке. Наказом директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 30.06.2022 №37-зв, трудовий договір із [PERSON] припинено, позивача звільнено за прогули на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що наказ про припинення з ним трудового договору є незаконними, просить його скасувати. Як встановлено вище, з наказом про переведення від 25.05.2022 позивач був ознайомлений вчасно, отримав його копію 26.05.2022. Вважаючи наказ про переведення незаконним, позивач відмовився від виходу на роботу до відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом», попередньо надіславши відповідні листи на адресу відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» та ДП «НАЕК «Енергоатом» (від 27.05.2022, 10.06.2022 на адресу Президента ДП «НАЕК «Енергоатом» та від 09.06.2022 на адресу ВП «Атомремонтсервіс». Відмова позивача обґрунтовувалась пониженням посади, віддаленістю нового робочого місяця як від роботи позивача, так і від його місця проживання. Позивач не приступив до виконання обов`язків за посадою інженера-технолога І категорії ЦСВЯП, оскільки в період з 29.05.2022 по 24.06.2022 перебував на лікарняному. Після закриття листків тимчасової непрацездатності [PERSON] згідно графіка мав приступити до роботи 27.06.2022, однак на роботу він не з`явився, про причини неявки роботодавця не повідомив, аналогічна ситуація сталась і 28, 29, 30 червня 2022 року, що зафіксовано в актах про факт відсутності працівника на робочому місці від 27.06.2022, 28.06.2022, 29.06.2022, 30.06.2022. При цьому, [PERSON] на роботу за період з моменту переведення 30.05.2022 по день звільнення 30.06.2022 не з`явився жодного разу ні до ВП «Атомпроектінжиніринг», ні до ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом». В зв`язку з цим позивача було звільнено з роботи 30.06.2022, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. При цьому прогул, в розумінні КЗпП України, це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути підставою звільнення працівника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 вказано, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, а тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Положеннями ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що позивач в період з 27.06.2022 по 30.06.2022 був відсутній на роботі без поважних причин та без надання відповідачу документів на підтвердження поважності неприбуття на роботу. Доказів поважності неприбуття на роботу в зазначений період позивач на запит відповідача також не надав, що підтверджується листом ВП «Атомремонтсервіс» від 03.01.2024 №11-20/01, копія якого міститься в матеріалах справи. Будь-яких доказів того, що позивач був відсутній на роботі з поважних причин, та що ці обставини були належним чином доведені позивачем роботодавцю до відома, матеріали справи не містять. Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним факт належної фіксації роботодавцем відсутності працівника на робочому місці, вжиття заходів щодо отримання пояснень та доказів поважності неявки на роботу, а також факт наявності прогулу позивача, тобто, його відсутності на робочому місці без поважних причин, а тому відповідач, в силу норм п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мав повноваження та належні підстави на розірвання укладеного із позивачем трудового договору. На переконання суду, належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог стороною позивача суду надано не було, а стороною відповідача, в свою чергу, надано суду достатні докази, які поза розумним сумнівом доводять правомірність дій відповідача при звільненні позивача за прогул без поважних причин. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, звільнення позивача із роботи за прогул здійснене правомірно, у відповідності до вимог діючого законодавства, порушень трудових прав позивача при звільненні з боку відповідача судом не встановлено та позивачем не доведено, а відтак суд вважає, що відсутні підстави для скасування оспорюваного наказу про звільнення, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача про поновлення на роботі на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити таке. З точки зору ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З огляду на те, що за результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування наказу про переведення та наказу про звільнення, а вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних вимог, такі вимоги позивача також не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про здійснення перерахунку та доплати за дні тимчасової непрацездатності, слід зазначити таке. Згідно довідки Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 02.01.2024 №21-47/01 (т. 2, а.с. 47), [PERSON] при звільненні виплачені та перераховані кошти на рахунок в банківській установі: 1) 01.07.2022 - компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 41 086,62 грн; 2) 07.07.2022 - перераховано оплата за 5 календарних днів лікарняного за рахунок підприємства в сумі 3653,17 грн; 3) 25.10.2022 - перераховано допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок ФСС в сумі 3653,17 грн. Так, порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхування затверджений постановою КМУ від 26.09.2001 № 1266 (далі - Порядок № 1266 в редакції чинній на час оспорювання виплат). Відповідно до п. 3 Порядку № 1266 середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин. Поважними причинами вважаються: тимчасова непрацездатність; відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком; відпустка без збереження заробітної плати. Місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин, виключаються з розрахункового періоду. Відповідно до пункту 6 Порядку № 1266, у разі коли страхові виплати призначаються виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати (доходу), середньомісячна заробітна плата (дохід) обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати (доходу) за один календарний день на середньомісячну кількість календарних днів (30, 44). Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, починаючи з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку (підпункт 1 пункту 11 Порядку № 1266). Якщо у розрахунковому періоді перед настанням страхового випадку застрахована особа з поважних причин не мала заробітку або страховий випадок настав у перший день роботи, середня заробітна плата визначається виходячи з тарифної ставки (посадового окладу) або її частини, встановленої на день настання права на страхову виплату. У разі коли тарифна ставка (посадовий оклад) не встановлена та відповідні дані відсутні, розрахунок проводиться виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (або її частини), встановленого законом на день настання права на страхову виплату (пункт 12 Порядку № 1266). Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця проводиться у відповідності до пункту 28 Порядку № 1266, яким передбачено: якщо у розрахунковому періоді перед настанням страхового випадку застрахована особа з поважних причин не мала заробітку або страховий випадок настав у перший день роботи (для розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, в тому числі внаслідок захворювання або травми, що пов`язані з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням), середня заробітна плата визначається виходячи з тарифної ставки (посадового окладу) або її частини, встановленої на день настання страхового випадку. Якщо тарифна ставка (посадовий оклад) не встановлюється, розрахунок проводиться виходячи з розміру мінімальної заробітної плати або її частини), встановленого законом на день настання страхового випадку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в період з 29.05.2022 по 24.06.2022 перебував на лікарняному, а саме: 1) з 29.05.2022 по 14.06.2022; 2) за період з 15.06.2022 по 24.06.2022. Враховуючи те, що перший страховий випадок настав 29.05.2022 (в період часу коли позивач працював в ВП «Атомпроектінжиніринг»), дні тимчасової непрацездатності було оплачено бухгалтерією цього відокремленого підрозділу ДП «НАЕК «Енергоатом» з врахуванням його середнього заробітку за період з травень 2021 року до квітень 2022 року. Другий страховий випадок настав 15.06.2022 (в період часу коли позивач вже був переведений до ВП «Атомремонтсервіс»), однак він фактично не приступив до виконання обов`язків за посадою та не мав заробітку, тому дні тимчасової непрацездатності було оплачено бухгалтерією ВП «Атомремонтсервіс» виходячи з нового посадового окладу інженера-технолога І категорії ЦСВЯП (27 628,00 грн), встановленого на день настання страхового випадку, поділеного на середньомісячну кількість календарних днів (30,44). Таким чином, розрахунок та оплата днів тимчасової непрацездатності позивача проведено вірно, у відповідності до приписів Порядку № 1266. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказує, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Позивачем не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Отже, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Окремо слід зазначити, що 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19. Згідно з останнім, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжується на строк його дії. А продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Отже, з 15 березня 2022 року перебіг позовної давності зупинився для будь-яких зацікавлених у судовому захисті осіб. Причому, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування воєнного стану. І лише від дня припинення останнього, плин строку захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного суб`єктивного права в судовому порядку продовжиться, з урахуванням часу, що минув до його зупинення. За наведених обставин, доводи представника відповідача в частині пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом не знайшли свого підтвердження. Отже повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки суд, за результатами розгляду цієї справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed