Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

29.08.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю та стягнення судових витрат. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 15.07.2006 року між сторонами було укладено шлюб, за час якого в них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2023 року, справа № 947/487/23, шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на малолітнього сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.01.2023 року та до досягнення дитиною повноліття [INFO] ; та стягнуто з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на малолітнього у розмірі 1917 гривень 00 копійок, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття [INFO] . Позивачка вказує, що дане рішення суду відповідачем не оскаржувалось, набрало законної сили та наразі перебуває на примусовому виконанні. Позивачка вказує, що на сьогоднішній день вона та малолітній [PERSON] проживають та зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного майна є [PERSON] - батько [PERSON] . У квартирі створені всі належні умови для проживання та навчання дитини. [PERSON] , [INFO] , з 2020 року навчається в Одеському ліцеї № 7 Одеської міської ради, зараз він перейшов до 5-Р класу, що підтверджується довідкою № 276 від 14.08.2024 року. У позові позивачка посилається, що відповідно до відповіді Одеського ліцею № 7 Одеської міської ради № 01-27/543 від 20.08.2024 року, зокрема вихованням [PERSON] займається мати - [PERSON] . Вона відповідально ставиться до батьківських обов`язків та навчання сина. [PERSON] підтримує постійний зв`язок з класним керівником, завжди відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Батько дитини - [PERSON] , жодного разу не був присутнім на батьківських зборах, не спілкувався з класним керівником та з вчителями-предметниками. Позивачка зазначає, що вона є фізичною особою-підприємцем, працює та отримує офіційній дохід. З чоловіком вона була вимушена розлучитись по причині домашнього насильства. Після розірвання шлюбу та початку військової агресії Російської Федерації проти України, як вказує позивачка, батько дитини [PERSON] поїхав за кордон. Позивачка зазначає, що намагалася створити можливості для спілкування батька з сином, у зв`язку з чим також з сином поїхала за кордон та у період перебування [PERSON] та [PERSON] у м. Констанца Румунія з 01.12.2022 року по 01.02.2022 року, син мав можливість особисто спілкування з батьком майже кожного дня. У період осінніх канікул, з 22.10.2023 року по 28.10.2023 року, позивач, як вказує, організувала поїздку сина до м. Бухарест, Румунія, де на той час проживав відповідач, з метою підтримання особистого спілкування сина з батьком, для чого вона орендувала квартиру поряд з тим сектором де проживав батько дитини. У 2024 року, з доводів позивачки, вони домовились між собою про перебування малолітнього сина на літніх канікулах строком у півтора місяця у батька, за наслідком чого 08.06.2024 року позивач на кордоні Орловка-Ісакча передала сина з особистими речами та паспортом батькові. Однак, як посилається позивачка, 25.06.2024 року син [PERSON] зателефонував матері з проханням забрати його додому і повідомив, що скучає, а батько планує з ним поїздку до Танзанії ( Африка ), але він не хоче їхати так далеко. Зв`язавшись з відповідачем, як вказує позивачка, вона спробувала домовитись про повернення сина, однак батько відмовився і повідомив, що має намір подорожі спочатку до моря в Болгарію, а потім до Танзанії, а також відмовився надати матері точну адресу де він з сином зараз проживає. Позивачка вказує, що здійснювала багато дій для встановлення і пошуку сина та 28.06.2024 року за допомогою адвоката, якого вона найняла в м. Бухарест, Румунія, було підготовлено документи та складено заяву в поліцію на румунській мові, у відділенні поліції № 22 Головне управління поліції в Бухаресті, що була зареєстрована за №4934033. Через деякий час син [PERSON] зв`язався з двоюрідним братом [PERSON] через гру та залишив для матері повідомлення, що він разом з батьком виходить на дитячий майданчик в парк через 30 хвилин. Позивачка вказує, що за наслідком отриманої інформації вона приїхала до сина, де на вулиці [PERSON] утік від батька, який намагався його наздогнати, та прибіг до неї, яка чекала на нього біля дитячого майданчику. Після чого. вона та син мусили тікати, залишивши усі речі та документи сина у батька. 01.07.2024 року вона звернулася до Посольства України в Румунії, де отримала білий паспорт на дитину для повернення в Україну та 02.07.2024 року вона і син повернулись в Україну. Позивачка вказує, що вказані дії свідчать про наявний спір між батьками щодо місця проживання дитини, а вищевказана подія стала наслідком тяжкого психоемоційного стану для дитини. У зв`язку з чим, з метою врегулювання спірного питання щодо місця проживання спільного з відповідачем сина, а також з метою уникнення від будь-яких ситуацій з даного приводу, які можуть бути наслідком погіршення стану дитини і вплинути на її стан, здоров`я розвиток, позивачка як вказує вирішила звернутись до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.09.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 21.10.2024 року до суду від представника відповідача по справі надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області про усунення батьку перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення батьку способів участі у вихованні [PERSON] , [INFO] . 22.10.2024 року до суду від Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області в електронній формі надійшов висновок про визначення місця проживання дитини відносно [PERSON] , [INFO] , а також рішення Виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 17.10.2024 року за №361 про затвердження вказаного висновку. До підготовчого судового засідання призначеного на 04.11.2024 року з`явились: - представник позивачки [PERSON] - [PERSON] ; - представник відповідача [PERSON] - [PERSON] . Представник Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області до підготовчого судового засідання не з`явився, однак у поданих до суду заявах, які надійшли до суду 08.10.2024 року та 22.10.2024 року в електронній формі, зазначив про розгляд справи за їх відсутності. У підготовчому судовому засіданні 04.11.2024 року представник відповідача підтримав подану зустрічну позовну заяву та просив суд прийняти її до розгляду та об`єднати з первісним позовом для їх спільного розгляду в рамках даної справи. Представник позивачки у підготовчому судовому засіданні 04.11.2024 року заперечував проти задоволення вказаної заяви та прийнятті зустрічного позову, приймаючи, що правовідносини за зустрічним позовом не взаємопов`язані з предметом первісного позову, є самостійним предметом розгляду, вирішення первісного позову не залежить від наслідків розгляду зустрічного позову, а їх спільний розгляд може призвести до затягування розгляду первісного позову. За наслідком розгляду даного питання, 04.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні до спільного розгляду з первісним позовом по справі №947/26825/24 за позовною заявою [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовлено та повернуто зустрічну позовну заяву [PERSON] . Після розгляду вказаного клопотання, судом було продовжено підготовче судове засідання, в якому представники позивача та відповідача повідомили про відсутність будь-яких інших клопотань чи заяв, а також доцільність закриття стадії підготовчого провадження у справі. Додаткового, у підготовчому судовому засіданні 04.11.2024 року: - представник позивачки зазначила, що підтримує та наполягає на задоволення заявлених вимог в повному обсязі; - представник відповідача зазначив, що не бажає наміру скористатись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, а також не заперечує проти задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з позивачкою, як матір`ю дитини. Враховуючи відсутність заперечень сторони відповідача проти задоволення позову, з урахуванням думки представників сторін по справі та відсутності заперечень, судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження у справі та продовжено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні 04.11.2024 року. Заслухавши пояснення представників сторін по справі. дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 липня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між громадянами України: [PERSON] та [PERSON] , за наслідком чого в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №552 від 15.07.2006 року. Сторони по справі мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15.03.2023 року по цивільній справі №947/487/23, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 липня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №552. Ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.01.2023 року та до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на малолітнього - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1917 гривень 00 копійок, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Вказане рішення суду сторонами по справі не оскаржувалось, набрало законної сили 17.04.2023 року, за наслідком чого 25.04.2023 року Київським районним судом міста Одеси було видано стягувачеві - [PERSON] відповідні виконавчі листи №947/487/23, які у відповідності до наданих до позову доказів перебувають наразі на примусовому виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса) (виконавчі провадження ВП [NUMBER] та ВП [NUMBER]). У відповідності до довідки №731 про реєстрацію місця проживання, виданої 05.08.2021 року Нерубайською сільською радою, малолітній [PERSON] , [INFO] , починаючи з 09.04.2014 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , яка також є адресою мешкання - [PERSON] . Дані обставини додатково підтверджуються довідкою Відділу документаційного забезпечення, організаційної, звітної діяльності та мобілізаційної роботи від 27.08.2024 року за №1601. Згідно з отриманою судом відповіддю №762452 від 30.08.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідач, як батько малолітнього [PERSON] , зареєстрований окремо за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2006 року по 17.04.2023 року, є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який спільно проживає з матір`ю - [PERSON] , окремо від батька - [PERSON] , що в свою чергу не спростовувалось стороною відповідача під час розгляду справи. З наданих до суду доказів також вбачається, що 28 червня 2024 року [PERSON] зверталась з заявою до Головного управління і Бухаресті Республіки Румунії відділу 22 з заявою про порушення кримінальної справи, з підстав відмови [PERSON] надати їй дитину - [PERSON] і можливого перебування дитини в стані фізичної небезпеки, яка зареєстрована відділом поліції №4934033. Позивачкою визнано, що станом на час звернення з позовом до суду спільна сторін по справі дитина - [PERSON] , [INFO] , мешкає з нею, однак вважає за необхідним врегулювати питання з приводу визначення місця проживання їх спільної дитини у судовому порядку, оскільки між нею та відповідачем відсутня домовленість з даного питання в добровільному і позасудовому порядку. Судом встановлено, що між сторонами по справі виник спір щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Отже, спір між сторонами виник з сімейних правовідносин, що урегульовано Сімейним Кодексом України. Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Hokkanen v. Finland» від 23 вересня 1994 року та у справі «Fuєcг v. Romania» від 13 липня 2010 року). Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Відповідно до частини 1 статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин 4, 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Частинами 2, 3 статті 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Загальні положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «M.S. v. UKRAINE», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «HUNT v. UKRAINE» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно з частинами 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, суд зазначає, що частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладені норми процесуального, національного так і міжнародного законодавства, надаючи оцінку наданим сторонами по справі доказам на підтвердження заявлених вимог та викладених заперечень, суд зазначає наступне. Судом на підставі наданих позивачем до позову доказів встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2006 року по 17.04.2023 року, є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який спільно проживає з матір`ю - [PERSON] , окремо від батька - [PERSON] . У відповідності до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №102460315216 від 31.07.2024 року, [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. Згідно з довідкою Одеського ліцею № 7 Одеської міської ради № 276 від 14.08.2024 року, [PERSON] , [INFO] , з 2020 року навчається в Одеському ліцеї № 7 Одеської міської ради, та на час видачі довідки перейшов до 5-Р класу. Відповідно до відповіді Одеського ліцею № 7 Одеської міської ради № 01-27/543 від 20.08.2024 року на адвокатській запит від 15.08.2024 року за №15/08/2024 року, навчальним закладом надано характеристику учню [PERSON] , [INFO] , згідно з якою повідомлено наступне: «За час навчання [PERSON] виявив достатній рівень знань. Програмний матеріал засвоює добре. Особливо проявляє інтерес до математики. Гарно обчислює та розв`язує логічні завдання. Добре розвинута пам`ять, увага та уява. Хлопчик не порушує норм та правил поведінки, завжди відповідально ставиться до виконання навчально - трудових завдань. Загальне ставлення учня до школи, навчання, трудової діяльності позитивне. [PERSON] спокійний, урівноважений. В класі має друзів. Однокласники до нього ставляться дружелюбно, з повагою. Хлопчик ніколи не вступає в конфлікти з вчителями та однокласниками.». Додатково у вказаній відповіді повідомлено, що: «Вихованням хлопчика займається мати, [PERSON] . Вона відповідально ставиться до батьківських обов`язків та навчання сина. [PERSON] підтримує постійний зв`язок з класним керівником, завжди відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Батько дитини. [PERSON] , жодного разу не був присутнім на батьківських зборах, не спілкувався з класним керівником та з вчителями-предметниками.». У відповідності до наданого до суду висновку психолога про психоемоційний стан дитини за №001/07-2024 від 18.07.2024 року, складеного фізичною особою-підприємцем [PERSON] , яка має диплом кандидата наук ДК031490 від 29.09.2015 року та здобула науковий ступінь кандидата психологічних наук вбачається, що вказаним психологом проводилось зокрема: діагностика психоемоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, рівня розвитку, відповідності психологічного віку - біологічному дитини [PERSON] , 10 років, пов`язаного зі спілкуванням з батьком та матір`ю. У відповідності до вказаного висновку, психологом надані наступні рекомендації, зокрема: - Виключити психотравмуючі чинники з життя дитини [PERSON] (10 років), зокрема до моменту закінчення конфлікту між батьками - спілкування з батьком [PERSON] ; - Для нормалізації життєдіяльності дитини [PERSON] (10 років) залишити проживати дитину з матір`ю [PERSON] з подальшою можливістю проживання у звичних для дитини умовах; - Аналіз психологічних тестів вказує на відсутність місця безпеки і внутрішньої опори у [PERSON] на момент дослідження; - пройти додаткове обслідування в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я; - рекомендовано дитині [PERSON] (10 років) пройти курс Психотерапевтичної групи для підлітків із щадними елементами арт-терапії (ізотерапія, мак-карти, казкотерапія, пісочна терапія, корпоральна психологія і т.і.) щодо пережитого стресу розлучення батьків та пов`язаних із спілкуванням з батьком [PERSON] ; - звернутися до відповідних органів з метою роз`яснення [PERSON] , що його дії (щодо заборони спілкуватися з матір`ю, маніпулювань телефоном, неповернення власних речей дитині, образи матері і т.д. навмисно або ненавмисно, заборона проживання у власному домі) підпадають під норми статті 126-1 КК України «Домашнє насильство» і трактуються як психологічне, емоційне, економічне насильство та такі, що спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю дітям; - матері [PERSON] пройти курс психотерапії щодо пережитого стресу розлучення, переїзду та можливої втрати дитини. Судом встановлено, що за наслідком вказаних рекомендацій, [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] для проходження [PERSON] психотерапевтичного курсу МАРО «Психологія для підлітків», який дитина пройшла що підтверджується довідкою №1-07/2024 від 25.07.2024 року. Згідно з копією чеку №001-07/2024, виданого ФОП [PERSON] , [PERSON] було сплачено за проведене дослідження про психоемоційний стан дитини [PERSON] , за наслідком чого надано висновок від 13.07.2024 року та за проходження дитиною психотерапевтичного курсу МАРО «Психологія для підлітків», грошові кошти у в сумі: 24840,00 грн. та 12465,00 грн. відповідно, що в загальній сумі складає 37305,00 грн. Також судом встановлено, що позивачка - [PERSON] зверталась до КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської міської ради, з метою проведення психологічного дослідження дитини - [PERSON] , за наслідком чого надано консультативний висновок психолога від 22.07.2024 року за №5232, у відповідності до якого, на підставі бесіди з дитиною, результатів психологічного дослідження, психологом вказаної установи здійснено висновок, що: « Випробуваний [PERSON] , [INFO] , ознак відставання у психологічному розвитку не виявляє. Рівень його інтелектуального розвитку відповідає «середній нормі» для його вікової групи. Наразі, у дитини, відзначається наявність виразних ознак емоційної напруги, порушення емоційного балансу безпеки. Ситуація в яку потрапила дитина, де батько не відпускав [PERSON] до мами, зачиняв його, не давав говорити з мамою, може бути для дитини серйозною психотравмою, яка може вплинути на її подальший психічний розвиток, відношення до навколишнього світу та людей. Дитина потребує психотерапевтичного супроводження дитячого психолога». Під час розгляду справи, стороною відповідача вищевказані докази не спростовувались та не оспорювались. Також, відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, у встановлений законом порядок не надано жодних доказів в спростування викладених позивачем обставин, доводів та наданих доказів, у тому числі доказів на підтвердження: власних особистих якостей, як батька дитини; доказів на підтвердження відносин, які існують між ним, як батьком і дитиною; доказів на підтвердження виконання і способів виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини; як батьком враховуються інтереси дитини; доказів на підтвердження рівень взаєморозуміння між батьком [PERSON] та його сином [PERSON] ; доказів на підтвердження наявності у [PERSON] можливості створити дитині умови для виховання і розвитку, проживання, тощо. Враховуючи викладене, надаючи оцінку вказаним висновкам: психолога про психоемоційний стан дитини за №001/07-2024 від 18.07.2024 року та психолога від 22.07.2024 року за №5232, судом враховується, що останні у відповідності до положень статті 102 ЦПК України, не містять підтвердження, що психологи, якими складені вказані висновки, попереджені чи обізнані про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також мають кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності за напрямом проведення судової психологічної експертизи, а відтак вказані висновки не приймаються судом в якості висновків експертиз, однак приймаючи не спростування даних висновків з боку відповідача та не надання жодних доказів в спростування викладених в них обставин, приймаються судом в якості письмових доказів, оцінка яким надається в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами. Також, під час розгляду справи, на виконання положень статті 19 СК України, Службою у справах дітей Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області надано до суду рішення Виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 17.10.2024 року за №361, яким затверджено висновок органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області «Про визначення місця проживання дитини», який є додатком до даного рішення. У відповідності до висновку органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області «Про визначення місця проживання дитини», орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . У відповідності до вказаного висновку засвідчено, що спеціалістами Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради з метою вивчення даного питання проведено обстеження умов проживання дитини за місцем її перебування про що складено акт обстеження умов проживання та встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , у квартирі, яка розташована у багатоквартирному будинку та належить її батьку [PERSON] , [INFO] . Квартира у житловому стані, три кімнати, кухня, санвузол, туалет, коридор. Продуктами харчування, іграми за віком, одягом та взуттям за сезоном дитина забезпечена, Хлопчик має окрему кімнату, яка обладнана ліжком, шафою для речей, письмовим столом, є територія для ігор. Хлопчик відвідує навчальний заклад. Встановлено, що матір дитини має сталий заробіток, що підтверджується довідкою. Батько дитини [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але на даний час зі слів громадянина [PERSON] він проживає у Румунії. Висновком також засвідчено, що органом опіки та піклування під час розгляду досліджуваного питання, було заслуховано думку - [PERSON] , за наслідком чого, хлопчик повідомив, що хоче проживати з матір`ю та не бажає спілкуватися з батьком так як батько обмежує його у спілкуванні. Також, органом опіки та піклування зазначено, що з батьком дитини на зв`язок комісія з питань захисту прав дитини виходила через соціальну мережу, та батько заперечував щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Частинами 5-6 статті 19 СК України передбачено, що Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зазначає, що стороною відповідача під час розгляду справи не було висловлено жодних заперечень проти висновків органу опіки та піклування викладених у висновку Органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області «Про визначення місця проживання дитини», затвердженого рішенням Виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 17.10.2024 року за №361, як і не висловлено заперечень проти відповідного рішення. Також відповідачем не надавалось жодних доказів чи доводів, що вказаний висновок: винесено з порушенням встановленого законодавством порядку; викладені у висновку обставини не відповідають фактичним обставинам між сторонами; або висновок є неповним чи не обґрунтованим. Приймаючи, що у висновку органу опіки та піклування зазначено незгоду відповідача з визначенням місця проживання дитини з матір`ю, судом враховується, що стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] разом з представником звертались з будь-якими запереченнями і доказами на підтвердження недоцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю, станом на час розгляду даного питання відповідним Органом опіки та піклування. Враховуючи викладене, надаючи оцінку вказаному висновку, судом приймається, що останній не спростований сторонами по справі, охоплює усі необхідні аспекти для розв`язання питання про визначення місця проживання дитини, висновок відповідає вимогам пункту 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №366, а також не суперечить іншим доказам наявним в матеріалах справи. За наслідком чого, вказаний висновок Органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області «Про визначення місця проживання дитини», затверджений рішенням Виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 17.10.2024 року за №361, приймається судом в якості належного доказу та враховується у відповідності до положень статті 19 СК України під час розв`язання даного спору щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Додатково, надаючи оцінку вищевикладеним встановлених судом обставинам і доказам в сукупності, судом враховується, що під час розгляду справи відповідач [PERSON] , через представника, не заперечував проти задоволення позову щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з позивачкою, як матір`ю, не надав до суду жодних доказів в спростування викладених позивачкою обставин, а також не заявляв зустрічних позовних вимог з приводу визначення місця проживання дитини разом з ним. Отже, судом встановлено, що малолітній син сторін по справі фактично проживає разом з матір`ю - [PERSON] , якою створені належні умови для виховання та розвитку дитини. Дані обставини з боку сторони відповідача не спростовані жодним належним доказом. Доказів на підтвердження необхідності розірвання сталих і соціальних зв`язків дитини з матір`ю, з якою він проживає та перебуває у безпеці, відповідач до суду не надав, як і доказів на підтвердження того, що прихильність дитини більша до нього, відповідачем можуть бути створені найкращі умови для виховання, розвитку і зростання дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вирішила за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)). Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)). Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд вважає, що у спірних правовідносинах якнайкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця проживання малолітнього - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , у звичному для нього середовищі. Крім того, суд зазначає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, не можна тлумачити, як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки батько дитини у такому випадку не обмежений у своєму праві на прийняття участі у спілкуванні, вихованні і утриманні сина. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також приймається, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, виходячи як з найкращих інтересів малолітньої дитини сторін по справі, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що під час звернення до суду з даним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. Враховуючи викладене, задоволення позову, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачки у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає 1211,20 грн. Також, позивачкою заявлено до відшкодування з відповідача понесені нею витрати на отримання висновку про психоемоційний стан дитини, наданий ФОП [PERSON] та замовлення позивачкою психотерапевтичного курсу МАРО «Психологія для підлітків», що у загальному розмірі складає 37305,00 грн. Як вже судом встановлено, згідно з копією чеку №001-07/2024, виданого ФОП [PERSON] , [PERSON] було сплачено за проведене дослідження про психоемоційний стан дитини [PERSON] , за наслідком чого надано висновок від 13.07.2024 року та за проходження дитиною психотерапевтичного курсу МАРО «Психологія для підлітків», грошові кошти у в сумі: 24840,00 грн. та 12465,00 грн. відповідно, що в загальній сумі складає 37305,00 грн. Суд зазначає, що питання відшкодування витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз, врегульовано статтею 139 ЦПК України, згідно з якою: 1. Свідку у зв`язку з викликом до суду відшкодовуються витрати, що пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та наймом житла, а також виплачується компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. 2. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. 3. Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. 4. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. 5. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову. 6. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. 7. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 8. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. 9. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. 10. Якщо у справах окремого провадження виклик свідків, призначення експертизи, залучення спеціалістів здійснюються за ініціативою суду, а також у випадках звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру, відповідні витрати відшкодовуються за рахунок державного бюджету. У відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 22 листопада 2023 року по справі №712/4126/22, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат ( стаття 132 КАС України , стаття 123 ГПК України , стаття 133 ЦПК України ). Висновок експерта може бути підготовлений як підстави ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. У разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути додатково те, що його підготовлено для подання до суду та що експерт дізнався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстави для відведення експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність такої підстави, така підстава не вимагається судом до розгляду ( стаття 101 КАС України , стаття 98 ). ГПК України , стаття 102 ЦПК України ). Відповідь, на яку ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат на експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Приймаючи вказаний висновок, суд зазначає, що під час розгляду справи судом надано оцінку наданому позивачем висновку психолога про психоемоційний стан дитини за №001/07-2024 від 18.07.2024 року, та встановлено, що останній не містить підтвердження, що психолог, яким складено вказаний висновок, попереджений чи обізнаний про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також має кваліфікацію саме судового експерта з певної спеціальності за напрямом проведення судової психологічної експертизи, у зв`язку з чим вказаний висновок не прийнято судом в якості висновку експертизи, однак прийнятий судом в якості письмового доказу. За наслідком чого, суд доходить до висновку, що витрати понесені позивачем за проведене дослідження про психоемоційний стан дитини [PERSON] , за наслідком чого надано висновок від 13.07.2024 року, не належать до різновиду судових витрат, у зв`язку з чим до відшкодування не підлягають, як і витрати понесені позивачем за проходження дитиною психотерапевтичного курсу МАРО «Психологія для підлітків», враховуючи, що даний курс був замовлений позивачкою за наслідком наданого рекомендаційного характеру та не відноситься до різновиду судових витрат. Додатково представником позивачки у судовому засідання зазначалось, про необхідність часу для подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які будуть надані представником у відповідності до положень ч.8 ст. 141 ЦПК України, а саме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за наслідком чого дане питання судом одночасно з ухвалення судового рішення не вирішується. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved