Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 16 547, 73 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ "Рівнетеплоенерго" здійснює надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до багатоквартирного будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного внесення платежів, за ним утворилася заборгованість в сумі 16 547, 73 грн (за період листопад 2018 року по лютий 2021 року). Ухвалою суду від 22.03.2021 відкрито провадження справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 12.01.202 зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №569/21248/21 за позовом [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій. Ухвалою суду від 03.07.2024 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання, витребувано від приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніни Петрівни належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 13.08.2024 від приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Вовк Ніни Петрівни надійшла належним чином завірена копія спадкової справи, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , згідно якої спадкоємцем відповідача є [PERSON] . Ухвалою суду від 16.09.2024 залучено до участі у справі правонаступника померлого відповідача [PERSON] , а саме: [PERSON] . 15.10.2024 відповідачкою подано заяву, згідно якої визнає частково заборгованість в сумі 6 676, 73 грн. Вказує, що позивач заявляє вимог про стягнення заборгованості за період листопад 2018 року по лютий 2021 року, проте аналіз оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] дозволяє встановити, що частина відображеної в ній заборгованості насправді утворилася за попередні періоди. Зокрема, станом на 11.2018 року по особовому рахунку відповідача вже рахувалася заборгованість у сумі 9872 грн. Стверджує, що загальна сума заборгованості відповідача за період з 01.11.2018 по 01.03.2021 року, згідно з наданою позивачем оборотною відомістю становить лише 6676,73 грн. Водночас позовна вимога щодо стягнення будь-яких інших сум знаходиться поза межами строків позовної давності. Крім того, аналіз здійснених споживачем оплат дозволяє стверджувати, що споживачем здійснювалися оплати лише поточних нарахувань, а не оплати попередніх періодів. 30.10.2024 представником позивача подано заперечення, відповідно до яких зауважує, що оплати згідно оборотної відомості за період з листопада 2018 року по лютий 2021 вказані у розмірі 9 920,83 грн, були враховані в погашення боргу за попередні періоди, а саме в погашення боргу утвореному за початкову дату розрахунку по колонці 2 «сальдо на поч.місяця» 11.18 у розмірі 9872,00 грн. У зв`язку із вищевикладеним заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання перед ТОВ "Рівнетеплоенерго", яка знаходиться у межах позовної давності становить 16 547, 73 грн. Представник позивача у судовому засіданні 05.11.2024 підтримала позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні 05.11.2024 відповідач позовні вимоги визнала частково, з підстав, викладених у заяві від 15.10.2024. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. ТОВ "Рівнетеплоенерго" здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] Власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Статтею 322 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічні положення містить і ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час розгляду справи. Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок відповідача як споживача житлово-комунальних послуг закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Таким розрахунковим документом є квитанція, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм комунальних послуг. Підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Позивач належним чином та у повному обсязі надає відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, доказів на спростування зазначеної обставини суду не надано. Розрахунок вартості наданих послуг здійснюється ТОВ «Рівнетеплоенерго» за тарифами з теплопостачання у розмірах, затверджених рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради № 6 від 04 січня 2011 року (із відповідними змінами) та постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" № 449 від 23 квітня 2014 року, № 569 від 23 травня 2014 року, № 664 від 13 червня 2014 року, № 792 від 27 червня 2014 року, № 146 від 17 жовтня 2014 року, № 1171 від 31 березня 2015 року, № 174 від 21 травня 2015 року, № 1101 від 9 червня 2016 року, № 1536 від 28 грудня 2017 року та № 1791 від 11 грудня 2018 року. Отже, відповідач, отримавши за спірний період послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання належної якості, зобов`язаний був оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. Судом встановлено, що позивач належним чином та у повному обсязі надає відповідачу послуги з централізованого опалення, однак відповідач не виконує належним чином свого обов`язку по оплаті цих послуг. Відтак, наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення. Разом з тим, суд вважає, що стягненню підлягає заборгованість в меншому розмірі, ніж просить позивач. Відповідачем було заявлено вимогу про застосування позовної давності. За приписами ст.256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною п`ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як визначено статтею 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі закон № 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Відповідно до п.12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Таким чином, позовна давність у цій справі спливла до позовних вимог про стягнення боргу щодо тих щомісячних платежів від моменту прострочення яких до 02.04.2020 минуло три роки. При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, відповідач мала оплатити до 20.04.2017 включно. Оскільки сплив строку позовної давності щодо пред`явлення таких вимог припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову позивачем - 11.03.2021, тому на такі вимоги поширюються приписи ст. 12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. Водночас, враховуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення заборгованості за період з листопада 2018 року по лютий 2021 року в сумі 16 547, 73 грн, оскільки в силу ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, то суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з листопада 2018 року по лютий 2021 року. Крім того, слід зазначити, що згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 29 березня 2019 року у справі № 6-1996цс16, переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Отже, погашення боргу відповідачем після спливу позовної давності не свідчить про перевивання перебігу позовної давності, оскільки визнання боргу за межами позовної давності не перериває її перебігу. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за перід з листопада 2018 року по лютий 2021 року. Відповідна заборгованість з урахуванням здійснених оплат та субсидії становить 6 675, 73 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 915, 77 грн (6 675, 73 грн * 2270, 00 грн / 16 547, 73 грн.

Outcome: partial