Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 120\~000\~000 (сто двадцять мільйонів) грн., що на день заявлених позовних вимог у еквівалентах складає 3\~058\~899,01 доларів США або 2\~824\~207,22 Євро. В обґрунтування позову вказав, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Через військову агресію значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1 000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Представник позивача зазначив, що спричинені такі тяжкі наслідки і для [PERSON] та її родини. Зокрема, внаслідок збройної агресії та постійної ракетної небезпеки у чоловіка позивачки [PERSON] стався інсульт, внаслідок чого восени 2022 року він передчасно помер. Також 23 листопада 2022 року РФ завдано ракетний удар по м. Вишгород, внаслідок якого пошкоджено житловий будинок по [ADDRESS] . У приміщенні цього будинку розташовано Вишгородський міський територіальний центр соціального обслуговування, директором якого є [PERSON] , яка в той час перебувала на робочому місці. Внаслідок ракетного обстрілу у позивачки сталася мінно-вибухова травма, множинно осколкові поранення голови, ЗЧМТ, струс головного мозку з ускладненим перебігом, вестибулярними розладами, акубаротравма справа з порушенням цілісності барабанної перепонки. У приміщенні, в якому вона перебувала зруйновано вікна, двері, міжкімнатні стіни, пошкоджено стелю, знищено меблі, обладнання та документацію. Відомості про кількість загиблих внаслідок ракетного удару привели її в стан глибокої психологічної депресії, яка супроводжувалася панічними атаками, тривожним та депресивним станом, психосоматичними проявами та загостренням хронічних хвороб. На фоні зазначених вище подій погіршився і стан здоров`я її матері, в якої стався інфаркт та інсульт, внаслідок чого остання [INFO] померла. Смерть двох рідних людей (чоловіка та матері позивачки) завдала позивачці непоправного болю. Виходячи з викладеного вважає, що війна, яку розпочала РФ проти України спричинила позивачці глибоке психо-травмування та заподіяла моральну шкоду, яку РФ повинна їй відшкодувати у розмірі 120\~000\~000 грн. При цьому зазначив, що вказувати еквіваленти у доларах США та Євро на день заявлення позовних вимог законом не заборонено. Представник позивачки в суді позов підтримав з викладених у ньому підстав та наполягав на його задоволенні. Позивачка в суді позов підтримала та наполягала на його задоволенні. В порядку ст. 234 ЦПК України [PERSON] за її клопотанням допитано, як свідка відповідно до ст.ст. 230-232 ЦПК України, оскільки факти, які мають значення для справи, їй відомо особисто. Так, допитана в суді [PERSON] , як свідок пояснила, що з початком повномасштабної війни на території України вона разом з сім`єю м. Вишгород не покидала та залишилася тут проживати. Зазначила, що в неї була прекрасна та дружня сім`я, однак внаслідок військових дій, постійних тривог та обстрілів у її чоловіка стався інсульт, в результаті чого він восени 2022 року помер. Також зазначила, що вона працювала директором Вишгородського міського територіального центру соціального обслуговування, який розташований по [ADDRESS] . 23 листопада 2022 року о 14 год. 05 хв., [PERSON] , під час обідньої перерви, перебуваючи на робочому місці, почула свист ракети після чого втратила свідомість. Внаслідок ворожого ракетного обстрілу будинок, в якому вона перебувала влучила ракета, в її робочому приміщенні зруйновано вікна, двері, міжкімнатні стіни, пошкоджено стелю, знищено меблі, обладнання та документацію. Із зруйнованого приміщення її та співробітників витягли військові та рятувальники, після чого каретою ШМД відвезли до КНП «Вишгородська центральна районна лікарня». Троє її колег отримали ушкодження різного ступнею тяжкості, в неї самої внаслідок вибуху сталася мінно-вибуха травма, внаслідок якої утворилися множинно осколкові поранення голови, ЗЧМТ, струс головного мозку з ускладненим перебігом, вестибулярними розладами, акубаротравма справа з порушенням цілісності барабанної перепонки. Відомості про кількість загиблих внаслідок ракетного удару привели її в стан глибокої психологічної депресії, яка супроводжувалася панічними атаками, тривожним та депресивним станом, психосоматичними проявами та загостренням хронічних хвороб (псоріазу та цукрового діабету). Загалом стан здоров`я, як фізичний так і психологічний, значно погіршився. Наразі [PERSON] потребує оперативного втручання щодо порушення цілісності барабанної перетинки правового вуха. Також зазначила, що вона доглядала лежачу матір, одна внаслідок перелічених вище подій стан її здоров`я значно погіршився, стався інфаркт, інсульт, в результаті чого [INFO] остання померла. Вважає, що двоє її близьких людей (чоловік та матір) померли саме в результаті війни, яка також спричинила їй глибоке психотравматичне травмування та заподіяла моральну шкоду, яку позивачка оцінює в розмірі 120\~000\~000 грн. і вважає цю суму адекватною та не завищеною. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся згідно чинних вимог ЦПК України шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади. Відзив на позовну заву до суду не надходив. Так, відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (рішення у справі «Pelissier and Sassiv.France» (Пелісьє та Сассі проти Франції), заява № 25444/94, та «Frydlenderv. France» (Фрідлендер проти Франції), заява № 30979/96). Частина перша\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже,\~Закон України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас, міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак, ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п.68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновку про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Крім того, судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов?язаннями України в сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов?язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави, що закріплено у Статуті ООН. Підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Права позивачів на належне та ефективне відшкодування збитків повинні бути захищені, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування. Зазначене ґрунтується на правових висновках, викладених в постановах КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 та від 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20. Також у постанові ВП ВС від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 зроблено висновок про те, що країна-агресор не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача (п. 49). Якщо позивач вважає, що його матір загинула внаслідок діяння Російської Федерації, то за це не може бути відповідальною Україна. Розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. У зв?язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв?язку із припиненням його роботи на території України. Також суд зазначає, що 24 лютого 2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04 вересня 2022 року та вих. №71/17-500-77469 від 03 жовтня 2022 року). 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року вказаний Закон набрав чинності. Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої\~Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого\~Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої\~Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого\~Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР\~(стаття 2). Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що РФ відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи повномасштабну збройну агресію. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би РФ не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду РФ. Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Крім того, підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що прямо суперечить положенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25 лютого 2022 року на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Російської Федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі, посилки та перекази в ці країни не приймаються. У зв`язку із чим, відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної справи, повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщалося не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, судом вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив. Беручи до уваги викладене та з огляду на відсутність відповідача при розгляді справи, коли саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності протиправності та вини, враховуючи необхідність забезпечення змагального судового процесу, в якому суд повинен забезпечити об`єктивність та неупередженість, та оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи у відсутність відповідача на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів у заочному порядку. Допитавши позивачку, як свідка, заслухавши її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК Укрїни) є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі Звернення)). 24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного вторгнення агресора на Українську суверенну територію, Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. З матеріалів справи встановлено, слідчим управлінням ГУ СБУ у м. Києві та Київській області розслідуються обставини, за яких 23 листопада 2022 року близько 14 год. 05 хв., представниками збройних сил РФ завдано ракетного удару по м. Вишгород Київської області, внаслідок чого спричинено пошкодження будинку [ADDRESS] , що призвело до загибелі та поранення цивільних осіб. Також отримали поранення співробітники Вишгородського міського територіального центру соціального обслуговування, серед яких є [PERSON] . Відомості за даним фактом 23 листопада 2022 року внесено до ЄРДР за №22022101110000661 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.\~438 КК України. Через зазначений ракетний обстріл 23 листопада 2022 року по [ADDRESS] , [PERSON] отримала поранення (множинно осколкові поранення голови, ЗЧМТ, струс головного мозку з ускладненим перебігом, вестибулярними розладами, акубаротравма справа з порушенням цілісності барабанної перепонки), внаслідок яких перебувала на стаціонарному лікуванні в КПН «Вишгородська ЦРЛ» в період з 23 листопада 2022 року по 06 грудня 2022 року, втратила професійну працездатність на 5% Приміщення Вишгородського міського територіального центру соціального обслуговування, в якому вона перебувала та працювала на посаді директора, повністю зруйновано, непридатне для роботи та потребує реставрації, внаслідок вибуху повністю знищено робочу документацію за період 2020-2022 років Зазначені обставини підтверджуються наступними документам: постановою про призначення ГУ СБУ України у м. Києві та Київській області судово-медичної експертизи від 25 листопада 2022 року (щодо встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, завданих позивачці); актом спеціального розслідування групового нещасного випадку від 11 травня 2023 року, фотоматеріалами з місця події 23 листопада 2022 року, оформленим комісією, утвореною наказом Головного управління Держпраці у Київській області від 30 листопада 2022 року №893/КВ, зі змінами внесеними наказами Центрального міжрегіонального управління Держслужби з питань праці від 21 грудня 2022 року №4118 та від 01 лютого 2023 року №154; випискою №3397/1262 із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення КНП «Вишгородської центральної районної лікарні», довідкою про груповий лікарняний огляд від 15 травня 2023 року; направленням на МСЕК від 12 травня 2023 року; випискою з акта МСЕК №787 від 06 липня 2023 року; довідкою МОЗ про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ №0025764 від 06 липня 2023 року. Згідно довідки МСЕК серії КИО-І №187972 від 22 травня 2003 року, [PERSON] з 16 травня 2003 року встановлено довічну інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з впливом аварії на ЧАЕС. З матеріалів справи також встановлено, що [INFO] , у віці 73 років, помер [PERSON] (чоловік позивачки), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27 вересня 2022 року. [INFO] , у віці 87 років, померла [PERSON] (матір позивачки), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 червня 2023 року. 22 січня 2023 року [PERSON] звернулася до психолога та лікаря-психотерапевта [PERSON] із заявою про проведення їй психологічного дослідження на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їй унаслідок збройної агресії РФ проти України, за результатами якого видано висновок спеціаліста-психолога від 21 березня 2024 року. Так, згідно висновку встановлено, що: - досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] , збройної агресії Російської Федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї; - глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я; - за обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці [PERSON] завдано моральної шкоди; - між спричиненою заявниці [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок; - визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 120 000 000 грн., у т.ч. з урахуванням фактору, що сама [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Також в постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі №216/5657/22 зазначено, в українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди. Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії РФ проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець\~в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік\~обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії РФ проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди; такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії РФ проти України тощо. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Аналізуючи матеріали цієї справи суд, доходить висновку про те, що внаслідок військової агресії РФ проти України позивачка зазнала моральних втрат та душевних страждань. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що обраний позивачкою спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі існуючі порушення, що допущені внаслідок збройної агресії РФ відносно неї, яка під час здійснення своєї звичаєвої мирної діяльності, виконання роботи на посаді директора Вишгородського міського територіального центру соціального обслуговування 23 листопада 2022 року зазнала ракетного удару безпосередньо в багатоквартирному житловому будинку, в якому на той час (в частині його офісних приміщень) безпосередньо знаходилася, зазнала травм, ушкоджень здоров`ю, пережила безумовно жахливий для неї акт військової агресії із застосуванням зброї масового знищення, що призвело до жертв та травмування мирного населення. Серед іншого, під час розгляду справи суд також перевіряє наявність причинно-наслідкового зв`язку між збитками, завданими позивачці та діями країни агресора. За таких обставин, позивачка довела в суді заподіяння їй моральної шкоди внаслідок збройної агресії РФ. У той же час, посилання позивачки в позові на те, що здоров`я її чоловіка [PERSON] значно погіршилося (стався інсульт), а згодом настала смерть, саме внаслідок вторгнення РФ на територію України, постійних ракетних обстрілів та повітряних тривог, а також те, що позивачка доглядала лежачу матір [PERSON] , яка також внаслідок військових дій переживала великий стрес, який спричинив у неї інфаркт та інсульт, внаслідок яких вона також померла, то суд зазначає, що будь-які належні, допустимі і достатні докази зазначених обставин (відповідні медичні висновки, довідки, акти, тощо), в справи відсутні і суду не надані. Сам тільки факт настанні смерті [PERSON] , 1948 року народження, та [PERSON] , 1936 року народження (чоловіка й матері позивачки), на території України після 24 лютого 2022 року на протиправні і винні дії відповідача вказувати не може. Належних, допустимих і достатніх доказів зв`язку між смертю близьких родичів позивачки та військової агресії РФ суду не надано. Саме тільки усне твердження про нервову потрясіння й загибель від цього є недостатнім для встановлення причинного зв`язку із протиправними діями відповідача та для покладання цивільної відповідальності за заподіяну шкоду на нього. Крім того,\~за фактом\~ракетного удару\~по м.\~Вишгород Київської\~області,\~внаслідок якого\~спричинено пошкодження\~будинку [ADDRESS] ,\~в якому\~в цей\~час перебувала\~позивачка,\~23\~листопада 2024\~року внесено відомості в ЄРДР за ч. 2 ст. 438 КК України та уповноваженим правоохоронним органом здійснюється досудове розслідування. Втім, на час розгляду справи, інших доказів, крім витягу з ЄРДР, про результати розслідування вказаного кримінального провадження, суду не надано. Серед поданих доказів у матеріалах справи міститься й постанова ГУ СБУ України у м. Києві та Київській області від 25 листопада 2022 року про призначення у вказаному кримінальному провадженні судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень завданих позивачці. На час розгляду справи в суді 2024 році будь-які документи про результати проведеної судово-медичної експертизи суду не надано. Відтак, при вирішенні вказаної справи, суд виходить з наявних у справі доказів і доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. На переконання суду, відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі 5 000 000 грн. відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. При цьому, сам факт того, що від відповідача по справі не надходило заперечень проти заявленого позивачем позову, не є правовою підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Так, вирішуючи питання розміру такої компенсації за спричинення позивачці моральної шкоди, суд виходить із тривалості, глибини і характеру порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивачки, яка, будучи інвалідом 2 групи стала жертвою ракетного обстрілу, внаслідок чого зазнала множинних травм, що спричинило їй глибоке психотравматичне травмування, коли остання також проходила стаціонарне лікування, потребує на даний час оперативного втручання та втратила на 5% професійної працездатності. З урахуванням вказаних позивачкою і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку про часткове задоволення заявленого позивачкою розміру грошової компенсації моральної шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості Враховуючи характер душевних страждань, стресу, яких позивач зазнала у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України і повністю обґрунтованих побоювань за свою безпеку та безпеку своєї родини, а також характер та обсяг страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя, змушення її докладати зусиль для досягнення звичного життя, ступінь та глибину негативних, невідворотних наслідків, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважає розумним присудити позивачці в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 5 000 000 грн. Зазначене підтверджується правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19, 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20-ц, 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, 20 червня 2024 року у справі №216/5657/22. При цьому висновок спеціаліста-психолога від 21 березня 2023 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі 120 000 000 (сто двадцять мільйонів) грн. суд вважає завищеним, який матеріалам справи та фактичним обставинам не відповідає та не може вважатися співмірним із змістом та обсягом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові. При цьому суд вважає, що валютою суми по відшкодування майнової та моральної шкоди в цій справі може бути національна валюта України гривня, а вимоги позову про стягнення моральної шкоди у грошових еквівалентах доларах США та Євро, задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Так, збов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України). Тлумачення ч. 2 ст. 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викрадено, чинний ЦК не містить. Зазначене ґрунтується на правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі №216/5657/22. За таких обставин, суд доходить висновку, що законних підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивачки у грошових еквівалентах доларах США або Євро не має і в цій частині позову слід відмовити. Отже, враховуючи викладене, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи викладене, оскільки позивачка від сплати судового збору звільнена, його слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 15 140 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial