Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок відшкодування завданих відповідачем матеріальних збитків спричинених внаслідок ДТП винуватцем якого є [PERSON] , моральну шкоду та витрати за проведення експертизи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] о 08 год. 45 хв. 05 квітня 2024 року по вул. Соборна, 86 в\~ м. Сміла керуючи автомобілем марки ЗАЗ д.н.з. [NUMBER] будучи неуважним, не стежевши за дорожньою обстановкою та виконуючи поворот ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу марки Фольксваген д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія\~\~\~\~\~\~ [PERSON] який рухався по своїй смузі руху прямо, в наслідок чого транспортний засіб від удару відкинуло праворуч та пошкодило припаркований автомобіль Рено д.н.з. [NUMBER] , в наслідок чого транспорті засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальної шкоди. Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 травня 2024 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушеня, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно висновку експерта розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля Рено складає 131564 грн. 66 коп. Вважає, що оскільки винуватцем ДТП є відповідач відповідно він має нести відповідальність за спричинену шкоду як власник джерела підвищеної небезпеки автомобіля ЗАЗ д.н.з. [NUMBER] то має сплатити позивачу, як власнику пошкодженого транспортног засобу матеріальні збитки в сумі 131564 грн. 66 коп., 4000 грн., витрат на експертизу, 50000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Ухвалою судді від 09 липня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в поданій до суду заяві представник позивача просив про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяві. Згідно відзиву відповідач позов визнає частково, заперечує в стягненні з нього моральної шкоди, оскільки вважає, що спричиненим ДТП, товариству не може бути завдана моральна шкода. Врахувавши позицію сторін, викладену письмово, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] о 08 год. 45 хв. 05 квітня 2024 року по вул. Соборна, 86 в\~ м. Сміла керуючи автомобілем марки ЗАЗ д.н.з. [NUMBER] будучи неуважним, не стежевши за дорожньою обстановкою та виконуючи поворот ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення, не надав дорогу зустрічному траснпорртному засобу марки Фольксваген д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] який рухався по своїй смузі руху прямо, в наслідок чого транспортний засіб від удару відкинуло праворуч та пошкодило припаркований автомобіль Рено д.н.з. [NUMBER] , в наслідок чого транспорті засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальної шкоди. Таким чином [PERSON] порушив п. 2.3. б та\~ 10.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 травня 2024 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ д.н.з. [NUMBER] застрахована у страховій компанії не була. Згідно з копією висновку експерта № 54 від 14 травня 2024 року розмір матеріального збитку завданий власнику автомобіля Renaylt Master д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП яка сталась 05 квітня 2024 року складає 131564 грн. 66 коп. З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 17 березня 2012 року вбачається, що власником автомобіля Renaylt Master д.н.з. [NUMBER] є ТОВ\~\~\~\~\~ «Науково виробнича фірма «Агросвіт». Згідно із частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі в частині стягнення матеріального збитку. Що стосується стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до п. 7 Постанови Пл. ВС України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31 березня 1995 року, заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно із п. 5 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду, згідно із загальними підставами цивільно - правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та винуватість останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також - інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обґрунтовуючи моральну шкоду в розмірі 50000 грн., позивач зазначив те, що ТОВ НВФ «Агросвіт» зазнало внаслідок ушкодження автомобіля, моральних страждань, позбавило можливості товариство використовувавти автомобіль в господарській діяльності підприємства в результаті були порушені строки поставки товару клієнтам та змінило ритм та спосіб звичного життя. Таким чином вважає, що розмір шкоди товариству складає 50000 грн. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в спрвах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди № 4 від 31 січня 1995 року під\~ немайновою\~ шкодою,\~ заподіяною\~ юридичній\~ особі,\~ слід розуміти втрати немайнового характеру,\~ що\~ настали\~ у\~ зв`язку\~ з приниженням\~\~ її\~\~ ділової\~\~ репутації,\~\~ посяганням\~\~ на\~ фірмове найменування,\~ товарний\~ знак,\~ виробничу\~\~ марку,\~\~ розголошенням комерційної\~ таємниці,\~ а\~ також\~ вчиненням\~ дій,\~ спрямованих\~ на зниження\~ престижу\~ чи\~ підрив\~ довіри до її діяльності. Позивач не надав жодних доказів того, що спричинене [PERSON] ДТП, в результаті якого завдано матеріальної шкоди, автомобілю, належному ТОВ НВФ «Агросвіт» спричинило приниження ділової репутації юридичної особи, посягання на\~ фірмове найменування,\~ товарний\~ знак,\~ виробничу\~\~ марку,\~\~ розголошення комерційної\~ таємниці,\~ а\~ також\~ вчиненням\~ дій,\~ спрямованих\~ на зниження\~ престижу\~ чи\~ підрив\~ довіри до її діяльності. Відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві\~ про відшкодування\~ моральної\~ (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її\~ заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач ТОВ «НВФ «Агросвіт» в позовній заяві не зазначив, які саме дії відповідача [PERSON] призвели до спричинення моральної шкоди юридичній особі та з яких міркувань він виходив визначаючи розмір моральної шкоди та доказів, які б підтверджували це. Таким чином вимоги позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50000 грн. до задоволення не підлягають. Окрім того позивач просив суд стягнути з відповідача витрати за проведення експерти в сумі 4000 грн. Згідно з п.2 ч.2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На підтвердження понесення позивачем судових витрат пов`язаних із залученням експерта, позивачем надано висновок експерта № 54 від 14 травня 2024 року, платіжну інструкцію № 2103 від 13 травня 2024 року та рахунок № 22 від 07 травня 2024 року, відповідно до яких позивачем сплачено експерту за проведення експертизи 4000 грн. Таким чином вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028 грн.\~ Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. На підставі викладеного та

Outcome: approved