Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

Описова частина Стислий виклад позиції позивачки Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та виплату грошової компенсації частини його вартості, в якому просила суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, об`ємом двигуна 1500 куб. см, а також стягнути судові витрати, посилаючись на те, що сторони з 05 липня 2002 року перебували у шлюбі, який за рішенням суду розірвано. У період шлюбу сторони придбали вищевказаний транспортний засіб, який без відома позивачки відповідач продав. Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, оскільки придбані в період шлюбу, позивачка просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки вказаного автомобіля в сумі 30854,75 грн., яка складає половину вартості автомобіля, який відповідач відчужив. Заяви, клопотання учасників справи Позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від представника позивачки надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від відповідача надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли заяви, клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням частини 3 статті 211 ЦПК України, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Мотивувальна частина Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися СК України та ЦК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05 липня 2002 року, виданого Виконкомом Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, вбачається, що між [PERSON] (а. с. 8, 9), позивачкою у справі, та [PERSON] (а. с. 12), відповідачем у справі, зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 04 (а. с. 7). Відповідно до рішення Арцизького районного суду Одеської області від 09 жовтня 2019 року шлюб, зареєстрований 05 липня 2002 року Виконкомом Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, актовий запис № 04, між [PERSON] , позивачкою у справі, та [PERSON] , відповідачем у справі, розірвано (а. с. 10-11). Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5145/201//641534 від 27 вересня 2017 року, укладеним між гр. [PERSON] та [PERSON] , відповідачем у справі, та оформленим і підписаним сторонами договору у сервісному центрі МВС № 5145, [PERSON] , відповідач у справі, придбав у гр. [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , ціна транспортного засобу визначена сторонами у розмірі 62744,00 грн., що також підтверджується листом № 31/15-58аз від 18 лютого 2022 року, наданим Регіональним сервісним центром Головного сервісного центру МВС в Одеській області на адвокатський запит адвоката Кочурова А.О. за вх. № 94/2022 від 14 лютого 2022 року (а. с. 13, 14-15, 76-77). Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2021 року, укладеного між [PERSON] , відповідачем у справі, та гр. [PERSON] , та оформленого і підписаного сторонами договору у сервісному центрі МВС № 5145, [PERSON] , відповідач у справі, продав гр. [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , ціна транспортного засобу визначена сторонами у розмірі 60193,00 грн. (а. с. 78-79). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна, нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України. Згідно з частиною 1 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною 4 статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права гарантується статтею 16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. З матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі 27 вересня 2017 року було придбано автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , який 18 червня 2021 року відчужено [PERSON] , відповідачем у справі, з власної ініціативи шляхом продажу гр. [PERSON] . Згідно з довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу ринку КТС для визначення найбільш вірогідної ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21099, 2002 року випуску, об`єму двигуна 1500 куб. см, зеленого кольору (станом на 08 липня 2022 року) № 179 від 08 липня 2022 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКА-МОРІС», найбільш вірогідною ринковою вартістю КТЗ ВАЗ 21099, 2002 року випуску, об`єму двигуна 1500 куб. см, зеленого кольору, визначеною в результаті маркетингового дослідження вторинного ринку КТЗ станом на 08 липня 2022 року може знаходитись в середньому діапазоні 1687,50 дол. США, або за офіційним курсом НБУ станом на 08 липня 2022 року - 49367,00 грн. З позовної заяви, яка надійшла до суду 11 серпня 2022 року, вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідача грошову компенсацію частини вартості автомобіля марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] у розмірі 1687,50 дол. США, яка за офіційним курсом НБУ станом на 10 серпня 2022 року складає суму 61709,51 грн. Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами придбано автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , тобто вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. [PERSON] , відповідачем у справі, після розірвання шлюбу здійснено продаж вказаного автомобіля гр. [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] , позивачка у справі, за наявності згоди [PERSON] , відповідача у справі, що підтверджується матеріалами справи, має право на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль. Враховуючи, що сторони в період зареєстрованого шлюбу придбали на ім`я відповідача [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , суд вважає, що вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, та, з урахуванням того, що вказаний автомобіль було відчужено відповідачем після розірвання між сторонами шлюбу, беручи до уваги згоду відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію частину вартості спірного майна, що складає 30854,75 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги довідку № 221 від 05 жовтня 2022 року, видану Мирнопільським ліцеєм з початковою школою та гімназією Теплицької сільської ради Болградського району Одеської області, (а. с. 48), оскільки зазначений документи не містить інформацію щодо предмета доказування, в розумінні статті 77 ЦПК України. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат суд керується наступним. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судовий збір, сплачений позивачкою при зверненні з наявним позовом до суду, у сумі 992,40 грн., оскільки сплата судового збору підтверджена квитанцією № 0.0.2637318301.1 від 11 серпня 2022 року (а. с. 1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України). Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; ордер. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2022 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічних підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. представником позивачки було надано: ордер серії ВН № 1171564 від 10 серпня 2022 року, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 14 лютого 2022 року (а. с. 20); договір № б/н про надання правничої допомоги від 14 лютого 2022 року (а. с. 21-22); розрахунок гонорару адвоката від 10 серпня 2022 року (а. с. 23); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до яких позивачці адвокатом Кочуровим А.О. була надана наступна правнича допомога: адвокатський запит на загальну суму 500,00 грн., участь у судових засіданнях, складання процесуальних заяв на загальну суму 5000,00 грн., а також фіксований розмір гонорару за виконувану роботу у розмірі 4000,00 грн. (а. с. 23); квитанціями до прибуткового касового ордера № 19//07 від 19 липня 2022 року, відповідно до яких позивачкою адвокату Кочуровим А.О. було сплачено послуги адвоката на суму 4500,00 грн. (а. с. 24). Судом встановлено, що відповідач не заперечував проти задоволення вимог про стягнення з нього судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Також, з матеріалів справи, а саме з довідки за результатами проведення маркетингового аналізу ринку КТС для визначення найбільш вірогідної ринкової вартості автомобіля № 179 від 08 липня 2022 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКА-МОРІС», вбачається, що позивачкою були сплачені послуги з оцінки спірного майна у сумі 2000,00 грн., що підтверджується рахунком-договором на проведення маркетингового аналізу від 08 липня 2022 року (а. с. 16-19, 50). У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивачки, відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. та витрати, пов`язаних із проведення оцінки спірного майна у сумі 2000,00 грн. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю в Арцизькому районному суді Одеської області суддів (у період з липня 2017 року по вересень 2021 року кількість суддів у суді зменшилася з 5 до 1; у травні, липні 2024 року призначено 2 суддів), щодо яких мало здійснюватися автоматизований розподіл справ, навантаження на одну суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів у суді здійснювала правосуддя, виходило за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 року), з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом», зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також, щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, що призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів здійснювала правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України. На підставі статей 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, статей 16, 328, 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved