Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

08.03.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . На обґрунтування позовної заяви зазначено, що в період з 2006 року по 2023 рік [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Нетішинського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами, позивач повторно уклала шлюб, внаслідок чого змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . За час перебування у шлюбі, а саме 03.05.2007, сторони придбали двокімнатну квартиру загальною площею 40,32 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Разом з тим, зареєстроване на відповідача нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , позивач вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач не надав згоди на вирішення питання щодо поділу спільного майна, придбаного під час шлюбу з позивачем, в позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20.03.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті Після повторного автоматизованого розподілу справи, пов`язаного зі відрядженням судді [PERSON] відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 11.07.2024 № 2117/0/15-24 "Про відрядження судді Зміївського районного суду Харківської області Бібіка О.В. до Червонозаводського районного суду м. Харкова для здійснення правосуддя", 18.07.2024 для розгляду справи визначено суддю Вельможну І.В. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області Вельможної І.В. від 22 липня 2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири та призначено судове засідання на 14.08.2024. 14.08.2024 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено до 09.10.2024. 09.10.2024 у зв`язку з неявкою відповідача судове засідання відкладено до 28.10.2024. 28.10.2024належним чином повідомлені учасники справи на судовий розгляд не з`явилися. Представник позивача [PERSON] адвокат Власюк І.Т. до канцелярії суду надав заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на його адресу місця реєстрації судом та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причин неявки суду [PERSON] не повідомив, відзив на позов не надавав, будь яких заяв з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно зі статтею 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України та\~враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача [PERSON] на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 листопада 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 червня 2023 року, яке набрало законної сили 11.07.2023 (а.с. 5, 6-7). З копії Договору купівлі-продажу квартири від 03 травня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапком М.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1302, вбачається що [PERSON] було придбано у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Право власності на вищевказане майно квартиру [ADDRESS] було в цілому зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 10, 11). 25 вересня 2023 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ", актовий запис № 232 (а.с. 8) Відповідно до частини 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, згідно зі положень статті 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Крім того, суд зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 82 Цивільного процесуального кодексу України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Будь-яких що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя щодо квартири [ADDRESS] відповідачем суду не було надано. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] право власності на яку оформлено в цілому на [PERSON] , придбана 03.05.2007 за час перебування сторін у шлюбі, тобто набута подружжям за час шлюбу, з огляду на той факт, що відповідачем не спростовувалася презумпції спільної сумісної власності на вказану квартири, суд дійшов висновку про те, що вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приймаючи до уваги встановлену чинним законодавством рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на частину майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме на на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частинами 1 та 2 статті 141 Цивільного кодексу України України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно з частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При зверненні до суду з цим позовом позивачем [PERSON] сплачено 2\~230 грн 87 к., судового збору за подання позову, що підтверджується квитанцією № 78BK-837Z-L8YE від 29.02.2024. Приймаючи до уваги, що позов задоволено повністю, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2\~230 грн 27 к., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. Враховуючи, що представником позивача в позовній заяві повідомлено, що понесені та орієнтовні судові витрати позивача, зокрема складається з витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10\~000 грн., разом з тим на підтвердження таких надано лише Витяг з угоди про надання правової допомоги від 15.11.2023 та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 29.02.2024, з урахуванням положень частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо стягнення витрат на правову допомогу шляхом ухвалення по справі додаткового рішення, після надання стороною позивача надання доказів на підтвердження факту понесення таких витрат.

Outcome: approved