Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

15.08.2024 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] , в особі представника адвоката Гесні Наталії Томашівни до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «ЗАПОРІЖРЕМСЕРВІС» Запорізької міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на житло. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Сиротенко В.К. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2024 задоволено клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку на подання відзиву. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд на 28.10.2024. У судове засідання 28.10.2024 представник відповідача та треті особи не з`явилися. 28.10.2024 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника Запорізької міської ради з врахуванням відзиву на позовну заяву. Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] 05.09.2024 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Також просили позовні вимоги задовольнити. Третя особа КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлялася у встановленому законодавством порядку шляхом направлення ухвал суду в електронний кабінет, про що свідчать відповідні довідки про доставку електронного документу. Проте в судові засідання вказана третя особа не з`являлася, пояснень чи заперечень по суті спору не надала. Про причини неявки у судові засідання суд не повідомляла. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 17.09.1992 на засіданні адміністрації та профсоюзного комітету Електроапаратного заводу було вирішено надати вільну однокімнатну квартиру [ADDRESS] [PERSON] на склад родини з 5 осіб: [PERSON] , 1948 р.н. (дружина), [PERSON] , 1974 року народження (донька), (далі - Позивач), [PERSON] , 1977 р.н. (син), [PERSON] , 1984 р.н. (донька), [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 9550, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції 23.10.2005 року. Після смерті батька, [PERSON] , позивачка продовжувала безперервно, відкрито і добросовісно мешкати в квартирі [ADDRESS] , оплачувати всі комунальні платежі, нести інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності квартири, підтримувати чистоту і порядок в квартирі, володіла зазначеною квартирою відкрито. Даний факт підтверджується розпорядженням № 385 від 15.11.2006 КП «ВРЕЖО № 13» про закріплення особового рахунку квартири [ADDRESS] за Позивачем, копіями квитанцій про оплату комунальних платежів, що додані до матеріалів справи. На сьогоднішній день Позивачка продовжує проживати у зазначеній квартирі, добросовісно та безперервно володіє, відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за ним, утримує його, постійно робе поточний та капітальний ремонт. Відповідно до листа Департаменту управління житлово-комунальним господарством від 06.07.2024 № Г-1396, встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , що перебуває у власності територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, знаходиться в господарському віданні КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради відсутні зареєстровані особи. На підставі викладеного та ст. 344 ЦК України позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , що розташована на першому поверсі житлового будинку (Л1Т.А-3), загальна площа - 35,6 кв.м, житлова площа - 18,4 кв.м, кількість кімнат - 1, за набувальною давністю. Відповідач заперечив\~проти задоволення\~позовних вимог\~з підстав,\~викладених у\~відзиві на\~позовну заяву.\~В обґрунтування\~заперечень посилається,\~зокрема,\~на те,\~що в\~Постанові від\~19.09.2018р.,\~по справі\~№ 296/6949/17\~Верховний Суд\~звернув увагу,\~що позов\~про право\~власності за\~давністю володіння\~не може\~заявляти особа,\~яка володіє\~майном за\~волею власника\~і завжди\~знала,\~хто є\~власником.\~За набувальною\~давністю може\~набуватись право\~власності на\~нерухоме майно,\~яке не\~має власника,\~або власник\~якого невідомий,\~або власник\~відмовився від\~права власності\~на належне\~йому нерухоме\~майно,\~що придбане\~добросовісним набувачем\~й у\~витребуванні якого\~його власнику\~було відмовлено.\~Якщо наявні\~інші законні\~правові підстави\~набуття права\~власності (договірні\~зобов`язання,\~спадкування),\~право власності\~за набувальною\~давністю набуватись\~не може.\~Добросовісність передбачає,\~що володілець\~майна не\~знав і\~не міг\~знати про\~те,\~що він\~володіє чужим\~майном,\~тобто ті\~обставини,\~які обумовили\~його володіння,\~не давали\~і не\~могли давати\~володільцю сумніву\~щодо правомірності\~його володіння\~майном.\~Цей висновок\~Верховний Суд\~зробив у\~Постанові від\~27.09.2018р.,\~по справі\~№ 571/1099/16-ц\~та Постанові\~від 31.10.1018р.,\~по справі\~№ 683/2047/16-ц.\~Апеляційний суд\~Сумської області\~в Постанові\~від 30.10.2018р.,\~по справі\~№ 591/5490/17,\~відмовляючи в\~задоволенні апеляційної\~скарги,\~обґрунтовував своє\~рішення тим,\~що:\~«Враховуючи,\~що позивач,\~користуючись частиною\~квартири,\~яка не\~є його\~власністю,\~був обізнаний\~про попереднього\~власника,\~тому володіння\~ним цією\~частиною квартири\~не можна\~вважати добросовісним. Та обставина, що позивач проживає в квартирі, здійснює ремонти та оплачує комунальні послуги, не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю.» Правовий інститут набувальної давності це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. На думку відповідача, позивачка обрала не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки титульність володіння виключає підстави визнання права власності за набувальною давністю, вона має захищати свої права шляхом подачі позовної заяви про визнання права користування майном, що у разі задоволення позову надасть [PERSON] право на реєстрацію місця проживання, укладення договору найму з КП «Запоріжремсервіс» ЗМР та приватизацію. У відповіді на відзив представником позивача вказано, що позивач зазначає, а відповідачем не заперечується, що [PERSON] вселився в однокімнатну квартиру [ADDRESS] підставі Протоколу № Б-О від 17.09.1992 р. засідання адміністрації та профсоюзного комітету Електроапаратного заводу. Отже, [PERSON] фактично вселився та користувався зазначеною квартирою без юридичних підстав для вселення в надане жиле приміщення. Тобто зазначений факт підтверджує безтитульне володіння Позивачем однокімнатною квартирою [ADDRESS] - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Позивач не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач добросовісно заволоділа саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України\~\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Пунктами 9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18). Твердження позивача про те, що [PERSON] фактично вселився та користувався спірною квартирою без юридичних підстав для вселення, що свідчить про безтитульність володіння є помилковим. Як свідчать матеріали справи та вказується самим позивачем в позовній заяві, [PERSON] вселився в квартиру [ADDRESS] ) на підставі рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету електроапаратного заводу, оформленого протоколом №Б-О від 17.09.1992 (а.с. 32). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (наданого позивачкою), власником квартири [ADDRESS] в особі Запорізької міської ради. Таким чином, у цьому випадку відсутня така умова застосування набувальної давності як безтитульність володіння майном. При цьому позивачці було відомо, що вона володіє чужим майном. Таким чином, умови справи не дають підстав для висновку про можливість застосування набувальної давності, а позивачем вибрано невірний спосіб захисту, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Враховуючи викладене суд не вбачає можливості для застосування набувальної давності до даних правовідносин. При цьому не заслуговують на увагу твердження позивача про добросовісність володіння житлом у зв`язку з сплатою комунальних платежів, оскільки такий обов`язок власника (користувача) відносно житла визначений нормами ЖК України. Факт сплати комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України. Аналогійний висновок викладено в постанові Верховного суду від 10 січня 2023 року у справі №462/1720/21 (провадження №61-7977св22). Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості рішення суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку із відмовою у позові.

Outcome: dismissed