Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивачі через представника звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги позивачів мотивовані тим, що спадкодавцю [PERSON] за життя належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 1221882400:01:045:0002. Згідно заповіту [PERSON] , остання заповіла земельну ділянку двом дочкам - [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла спадкоємець [PERSON] . Після її смерті спадкоємцями її частки залишились її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент смерті діти були неповнолітніми тому вважаються такими що спадщину прийняли. Водночас нотаріусом зазначено, що спадкоємцем [PERSON] , яка є спадкодавцем позивачів за даним позовом за життя спадщина не оформлена належним чином, крім того спадкоємці надали витяги з ДЗК про відповідні земельні ділянки кадастрові номери земельних ділянок кадастровий номер 1221882400-05-0001-0159, кадастровий номер 1221882400-05-0001-0160 водночас при їх перевірці виявлено, що інформація з вказаних витягів відсутня в електронному реєстрі. Враховуючи викладене в позасудовому порядку позивачі позбавлені права на отримання спадщини в зв`язку з чим звернулись до суду. Позивачі просять суд визнати за ними, за кожним окремо право власності на 1/3 частку від частки яка була успадкована але не оформлена належним чином [PERSON] , яка померла [INFO] . До судового засідання позивачі та їх представник не з`явились, надали заяву згідно якої справу просять слухати без їх участі, заявлені вимоги просять задовольнити. Від відповідача надійшла заява згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечують. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Спадкодавцю [PERSON] , за життя належала земельна ділянка кадастровий номер 1221882400:01:045:0002 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно заповіту [PERSON] , остання заповіла земельну ділянку двом дочкам - [PERSON] та [PERSON] . (що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину ННО 501297). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Після її смерті спадкоємцями її частки залишились її діти : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент смерті діти були неповнолітніми. Рішенням від 13.08.2020 року [PERSON] оформила опіку над неповнолітніми дітьми. В інтересах неповнолітніх дітей та разом [PERSON] , Клієнт звернулась до Шостої Криворізької державної нотаріальної контори. 09.12.2020 року Постановою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, запропоновано звернутись до суду в зв`язку з недооформленням спадщини. Відповідно до вимог ст. 127 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ч.1,2 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Частинами 1,3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено вирішити питання про прийняття спадщини в позасудовому порядку остання не має змоги. Статтею ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, а саме: підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку - видача свідоцтв про право на спадщину на майно право власності на яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусами після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ч.1, 2 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам відмовлено вирішити питання про прийняття спадщини в позасудовому порядку вони не мають змоги. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Так, Європейській суд з прав людини вказував, що поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття «правомірні очікування» тобто законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу. (Справа "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії"). Суд неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ( рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії"). Отже такі ситуації вимагають від органів правосуддя, враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, вирішення справ з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.

Outcome: approved