Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.07.2022 р. позивач - [PERSON] згідно укладеного договору позики надав відповідачу - [PERSON] у борг грошові кошти на загальну суму 10300,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 04 липня 2022 року з терміном повернення до 15 вересня 2022 року. [PERSON] у строки, визначені в розписці (тобто до 15 вересня 2022 року), грошові кошти повернув тільки частково, так 06.07.22 року позивач отримав від відповідача тільки 1000 доларів США, 27.07.22 року позивач отримав від відповідача тільки 500 доларів США, 15.08.22 року позивач отримав від відповідача тільки 500 доларів США, 31.08.22 року позивач отримав від відповідача тільки 500 доларів США, 14.10.22 року позивач отримав від відповідача тільки 655 доларів США. Таким чином, станом на час подання позову 21.10.2023 р. [PERSON] не сплатив позивачу залишок боргу в розмірі 7145 доларів США (10300 доларів США 3155 доларів США = 7145 доларів США). Тривалий час відповідач ухиляється від зустрічей, ігнорує телефонні дзвінки, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись з позовом до суду. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 20 жовтня 2023 року 7145,00 доларів США еквівалентно 261591 грн. 31 коп. (курс НБУ за 1 долар США становить 36.6118 грн. станом на 20.10.2023 р.). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконаннязобов`язання. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафнийхарактер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Таким чином право стягнення інфляційних витрат та 3% річних є безумовним та регулюється Законом як обов`язкова міра відповідальності. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 3 % річних (з 14 жовтня 2022 року по 20 жовтня 2023 року = 372 дня прострочки) від загальної суми боргу в 261591 грн 31 коп. (7145 доларів США) складає 7 998 грн. 23 коп. Сума боргу з інфляційними витратами після встановленого строку оплати складає: борг (з 14.10.2023р. по 20.10.2023р.) - в 261591 грн. 31 коп. (7145 доларів США) гривень інфляційних витрат 18 491 грн 08 коп. (розрахунок додається). Таким чином загальна сума боргу складає - основну суму боргу в розмірі 261591 грн. 31 коп.., 3 % річних в розмірі 7 998 грн 23 коп., інфляційне збільшення в розмірі 18 491 грн. 08 коп., а всього 288 080 гривень 31 копійок. Просив суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) основну суму боргу в розмірі 261591 грн 31 коп, 3 % річних в розмірі 7 998 грн 23 коп., інфляційне збільшення в розмірі 18 491 грн 08 коп., а всього 288 080 гривень 31 копійок на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судовий збір у розмірі 2880 гривень 80 копійок на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) До початку проведення судового засідання представник позивача, адвокат Батюк О.О. надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282\~ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст.\~1050\~ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст.\~545\~ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 04 липня 2022 р. між сторонами було укладено договір позики (а.с. 11), у вигляді розписки, з якої вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 10300 (десять тисяч триста) доларів США, яку останній зобов`язався повернути в строк до 15 вересня 2022 року. Оскільки сторони дійшли спільної згоди про те, що грошові кошти будуть перебувати у користуванні відповідача визначений період часу і встановили строк їх повернення, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та умови її повернення. При цьому, у визначену у розписці дату сума позики у повному обсязі відповідачем повернута не була. Так відповідачем позивачу частково було повернуто позику у сумі 3155 доларів США (06.07.22 року позивач отримав від відповідача 1000 доларів США, 27.07.22 року позивач отримав від відповідача 500 доларів США, 15.08.22 року позивач отримав від відповідача 500 доларів США, 31.08.22 року позивач отримав від відповідача 500 доларів США, 14.10.22 року позивач отримав від відповідача 655 доларів США) про що маються відповідні відмітки у розписці. (а.с.11). Отже, не повернута частини позики складає 7145 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надаючи оцінку наведеним вище розпискам з урахуванням наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договорів позики, у вигляді боргових розписок. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всіє всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено, в силу положень ч. 3 ст. 545 ЦК України. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 23 жовтня 2019 року (Справа № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума не сплаченої заборгованості за тілом позики від 04.07.2022 року у розмірі 7145,00 дол. США. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат за договором позики судом встановлено наступне. Згідно з\~частиною першою\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині\~другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Судом встановлено, що позивач здійснив розрахунок 3% річних за договором позики від 04.07.2022 року за період часу з 14 жовтня 2022 р. по 20 жовтня 2023 р. = 372 дні прострочки, від загальної суми боргу еквівалент у національній валюті 261591,31 грн., розмір яких складає 7998 грн. 23 копійки. Однак, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30 червня 2022 року по справі № 344/2924/18. Також позивачем було розраховано суму боргу з інфляційними витратами після встановленого строку оплати, за період 14.10.2022 р. по 20.10.2023 р. - в розмірі 18 491 грн. 08 коп. Указом Президента\~України «Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 зі змінами з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався та триває на цей час. П.18 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~ ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат за період з 14 жовтня 2022 р. по 20 жовтня 2023 р., включать в себе період дії воєнного стану, а тому нарахування 3 % річних та інфляційних витрат буде суперечити вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких нарахування передбачених ст.625\~ЦК України інфляційних втрат та 3% річних з 24 лютого 2022 року включно є неправомірним з огляду на введення з означеної дати на всій території України воєнного стану, який досі триває. Враховуючи наведені норми матеріального права, висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 р. по справі №464/3790/16-ц, а також положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення 3,0 % річних 7998,23 грн. та інфляційних витрат 18491,08 грн., нарахованих за період часу з 14.10.2022 р. по 20.10.2023 р. за договором позики від 04.07.2022 р. задовленню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до часини задоволених вимог, у розмірі 2616,09 грн.

Outcome: partial