Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Адвокат Шейгас Марина Валеріївна в інтересах [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Архіпової Поліни Іванівни про встановлення факту прийняття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , [INFO] , яка на момент смерті проживала у Сполучених Штатах Америки. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить об`єкт нерухомого майна 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Інша 1/2 частина квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до заповіту від 04.12.2003 [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] 03.10.2023 після смерті [PERSON] за заявою позивача було відкрито спадкову справу. 03.10.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Архіповою П.І. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з мотивів пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини та не надання доказів про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. Позивачу було діагностовано онкологічне захворювання, внаслідок чого вона довгостроково перебувала на стаціонарному лікуванні у Французькій Республіці, що призвело до неможливості своєчасного оформлення документів. Просила встановити факт фактичного прийняття спадщини [PERSON] після смерті її матері померлої [PERSON] . 05.04.2024 постановлено ухвалу про передачу цивільної справи на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. 22.05.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 11.09.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 15.09.1979 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . 04.12.2003 [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно [PERSON] . 14.03.2022 у Сполучених Штатах Америки померла [PERSON] . 03.10.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Архіповою П.І. відкрита спадкова справа №2/2023. 03.10.2023 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Архіпова П.І. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки [PERSON] подала заяву з пропуском строку на її поданні, а також не було надано доказів про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2021 №15481 від 02.06.2021 по 1/2 частини кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 12.08.1993, та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №14 08.06.2004 №1-791. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав, встановлені у ч. 2 ст.16 ЦК України, зокрема, як спосіб захисту права передбачено його визнання. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З наданих до суду матеріалів справи, судом встановлено, що право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту фактичного прийняття спадщини, визначивши відповідачем приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Архіпову Поліну Іванівну. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому слід зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд, проаналізувавши доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що позов поданий до неналежного відповідача. Оскільки відсутні інші спадкоємці за заповітом і за законом, то належним відповідачем за вимогами, заявленими [PERSON] , є територіальна громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тобто Київська міська рада. Позивач та його представник у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача в порядку, визначеному чинним ЦПК України, не заявляли. Оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у його задоволенні. При цьому суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, яка зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed