Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

01.02.2024 позивач - ТОВ «Коллект центр» звернулось до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 10.06.2019 між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] укладено договір позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту №0687310503 та отримання кредиту згідно заявки - анкети на умовах пропозиції на укладення електронного договору позики №2628620140, що акцептована відповідачем 16.03.2020, шляхом підписання електронним підписом відповідача. Товариство виконало взяті на себе зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» набуло право вимоги до боржників, зокрема і за договором, укладеним з відповідачем. ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги ТОВ «Коллект центр», зокрема і за договором, укладеним з [PERSON] . Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів станом на 09.01.2024 становить 45403,02 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за кредитом, 42403,02 грн - заборгованість за відсотками. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності та пропорційності позивач просить стягнути 33100,52 грн відсотків, та 3000 грн заборгованість за кредитом, сплачену суму судового збору - 3028 грн, витрати на правову допомогу - 13000 грн. 01.02.2024 протоколом автоматизованого розподілу зазначену справу передано в провадження судді Семіряд І.В. 05.02.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання. 02.04.2024 заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова позов ТОВ «Колект центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. 13.05.2024 представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. 28.06.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 скасоване, справу призначено до судового розгляду. 11.06.2024 представником відповідача подано відзив на позов, в обгрунтування якого вказано, що відповідач не визнає обставини, вказані у позові. На документах: договір, акцепт оферти, пропозиція надання 4 траншу кредиту, заявка- анкета, правила надання грошових коштів у позику відсутній підпис відповідача, у зв`язку з чим твердження позивача про укладання з відповідачем договору кредитування не відповідає дійсності. Твердження позивача, що документи підписані за допомогою електронного підпису не підтверджуються належними доказами. Довідка про ідентифікацію не може прийматися до уваги, оскільки вона складена кредитором, в ній зазначено номер договору, який не відповідає номеру кредитного договору, в ній зазначено, що ідентифікація відбулась за номером телефону, але доказів належності вказаного номер саме відповідачу немає. Позивачем не надано доказів перерахування відповідачу кредитних коштів. Розрахунок заборгованості складений позивачем та не може бути належним і допустимим доказом заборгованості, натомість документи первинного банківського обліку не надані. Правила надання грошових коштів у позику не були відомі відповідачу, оскільки він їх не підписував. Відсутні правові підстави для стягнення з відповідача відсотків, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність обов`язку відповідача по їх сплаті. Розрахунок боргу в частині нарахованих процентів за користування кредитом не відповідає ні умова договору, ні вимогам закону. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем відсотки нараховані за користування кредитом за період з 16.03.2020 по 09.06.2022. Проте, строк кредитування становить 30 днів, відсоткова ставка 1,225% за один день, таким чином кредит та відсотки за користування кредитом мали бути сплачені до 14.04.2020. Відсотки позивачем нараховані поза межами строку кредитування. Навіть якщо припустити, що між позивачем та відповідачем було погоджено умови щодо розміру відсотків, порядку їх нарахування та сплати, позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом можуть бути задоволені лише частково в сумі не більше ніж 1102,50 грн. Умови договору в частині визначення розміру відсоткової ставки є несправедливими, у зв`язку з чим договір є нікчемним. Представник відповідача просив відмовити у задоволені позову. 24.06.2024 представником позивача надано письмові пояснення, у яких зазначено, що укладення кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Відповідач здійснив дій, спрямовані на заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, у подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 3000 грн. при цьому перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у заяв і- анкеті отримання кредиту. Станом на сьогоднішній день відповідачем заборгованості за договором не сплачена, відсотки не сплачені. Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місці з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку кредитування траншем, визначеним сторонами. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється відповідно до умов цього договору у межах строку дії кредитного договору. Сторони погодили, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений відповідно до п 1.15 договору або додатковими між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом. Відповідач не був позбавлений можливості відмовитись від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладання шляхом повідомлення кредитора в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цим договором та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором, проте у вказаний строку відповідач від договору не відмовився, жодних заперечень щодо змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. У зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позов. 01.07.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харова, за клопотанням сторони позивача, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію чи видавалась [PERSON] картка, докази зарахування на картку кредитних коштів у сумі 3000 грн та ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки. Представник позивача Змієвська Т.П. у судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити з підстав, викладених у ньому, окрім того, просила врахувати інформацію, яка надана АТ КТ «ПриватБанк» та яка підтверджує, що [PERSON] отримував грошові кошти у сумі 3000 грн. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволені, з підстав, викладених у відзиві, заначив, що матеріали справи не містять доказів підписання відповідачем договору, а також йому не були відомі правила отримання грошових коштів. З виписки АТ КБ «ПриватБанк» дійсно вбачається, що на рахунок [PERSON] зараховано 3000 грн, проте не надано підтвердження від кого саме ці кошти були нараховані. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10.06.2021 між ТОВ «Інфінанс»та [PERSON] укладено договір позики, зокрема на умовах фінансового кредиту №0687310503 та отримання кредиту згідно заявки- анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №2628620140 від 16.03.2020, що акцептована відповідачем 16.03.2020, шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн, у межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Підписавши акцепт оферти від 16.03.2020 [PERSON] погодився з умовами оферти від правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «Моney ВООМ» та надав згоду отримати 4 транш кредиту у рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на таких умовах: розмір кредиту 3000 грн, строк користування кредитом 30 днів, строк дії договору три роки, відсоткова ставка 1,225% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 447,125%, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 3 грн, реальна річна процентна ставка за кредитом становить 447,125%. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 14-04/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт капітал» права грошової вимоги до боржників за договором позики, зокрема №0687310503 від 10.06.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] П. 6.1.4 вказаного договору факторингу передбачено, що право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання передавання реєстру боржників. З наданого позивачем копії платіжного доручення №М1 від 14.07.2021 вбачається, що ТОВ «Інфінанс» отримало від ТОВ «Вердикт капітал» оплату за договором відступлення права вимоги №14-07/21 від 14.07.2021. Окрім того, з акту приймання - передавання реєстру боржників за договором факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 вбачається, що ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт капітал» підписали акт в тому, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 8150, піл чого з урахуванням умов договору факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 від клієнта до факторинга переходять права вимоги заборгованості від боржника і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. У подальшому, ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] , ТОВ «Коллект центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023. З п. 5.2 вказаного договору відступлення права вимоги вбачається, що права вимоги вважаються відступленими первісним кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання - передачі Реєстру боржників у друкованому вигляді. З наданої позивачем копії акту прийому - передачі реєстру боржників вбачається, що 10.01.2023 ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» підписали акт прийому - передачі реєстру боржників за договором №10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023. Отже, ТОВ «Коллект центр» набуло право вимоги до [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] був повідомлений про зміну кредитора за кредитним договором №0687310503, проте неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі за № 361/2105/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі за № 667/11010/14-ц. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] перед позивачем має заборгованість у розмірі 45403,02 грн, з яких 3000 грн - заборгованість за кредитом, 42403,02 грн - заборгованість за відсотками. При цьому, як вбачається з вказаного розрахунку, з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування відсотків. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Коллект центр» за договором позики в розмірі 45403,02 грн, з яких 3000 грн - заборгованість за кредитом, 42403,02 грн - заборгованість за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] порушив графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію». Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що договір про надання споживчого кредиту №275926 від 07.02.2022 та договір про надання фінансового кредиту №15549-02/2022 від 14.02.2022 підписані відповідачем електронним підписом. Вказане вбачається із зазначення в тексті договорів про підписання сторонами таких договорів електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей12,81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Укладений з [PERSON] договір надання позики №0687310503 в судовому порядку розірваний не був, не визнаний недійсним, тобто в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. З наданої довідки про ідентифікацію вбачається, що [PERSON] ідентифікований ТОВ «Інфінанс» 16.03.2020, номер телефону [NUMBER], одноразовий ідентифікатор 0v8g5j. При цьому, з заявки - анкети вбачається, що номер телефону [NUMBER] вказаний [PERSON] у розділі «контакта інформація». Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Коллект центр» у розмірі 45403,02 грн. Разом з тим, позивачем, виходячи з принципу розумності, співвмірності та пропорційності заявлено вимогу про стягнення з позивача відсотків у розмірі 36110,52 грн. Вирішуючи питання про стягнення відсотків за вказаними договорами, суд приходить до такого. Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц). У відзиві на позов стороною відповідача зазначено, що відсотки нараховані після закінчення строку кредитування, проте такі доводи не відповідають матеріалам справи. Так, умовами договору №0687310503 від 10.06.2019 сторонами погоджено, що дія цього договору вважається подовженою на наступні 36 місяців, якщо до закінчення строку дії договору жодна сторона письмово не повідомила іншу сторону про його припинення у зв`язку з закінченням строку дії договору. Дія цього договору може бути достроково припинена за ініціативою будь-якої із сторін шляхом письмового повідомлення іншої сторони та при умові відсутності зобов`язань між сторонами. Якщо інше прямо не передбачено цим договором або законодавством, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатком до цього договору (п 1.9 договору). П. 1.11 договору передбачає, що за продовження \\зміну строку дії користування поточним кредитом (траншем), позичальником сплачуються нараховані відсотки (у разі наявності, штрафні санкції) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту. Умовами п. 7.10 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання взятих на себе зобов`язань. Отже, сторонами було погоджено умови продовження строку дії договору, а також те, що договір діє до повного його виконання, разом з тим, доказів того, що [PERSON] було виконано умови договору- повернуто грошові кошти, матеріали справи не містять. Посилання відповідача у відзиві на позов на правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких проценти не нараховуються поза межами дії кредитного договору, не можуть бути враховані, оскільки доказів того, що позивачем нараховувались проценти, визначені умовами договору, поза межами дії кредитного договору не надано. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, кредитний договір в установленому законом порядку не оспорював та не визнавав недійсними. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані грошові кошти в добровільному порядку відповідачем неповернуті, що останнім не спростовано, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за кредитними договорами. Отже, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надані кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення правочину на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. З наданої виписки по рахунку № [NUMBER] , який відкрито на ім`я [PERSON] , вбачається, що 16.03.2020 на рахунок відповідача раховано грошові кошти у сумі 3000 грн. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що відповідно до говору від 10.06.2019 розмір кредитної лінії становить 20000 грн, кредит надавався окремими траншами. Отже, сума у розмірі 3000 грн була надана як відповідачу як черговий транш саме 16.03.2020, про що і свідчить виписка по рахунку, який відкритий [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк». Зазначене підтверджується акцепт офертою від 16.03.2020, яку [PERSON] підписав електронним підписом та у якій зазначено, що він, [PERSON] , згоден отримати четвертий транш кредиту в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0687310503 від 10.06.2019. Отже, факт видачі [PERSON] кредитних коштів підтверджений належними доказами, а тому доводи щодо відсутності первинної бухгалтерської документації не заслуговують на увагу. Крім того, перед укладенням кредитного договору відповідач був ознайомлена з усіма його умовами, зокрема з умовою про безготівкове перерахування коштів, які надаються у кредит. Окрім того, в судовому засіданні представником позивача зазначено, що [PERSON] отримував три транші кредиту, згідно договору №0687310503, які успішно повертав. При цьому, стороною відповідача жодних доказів на спростування наданих позивачем розрахунків до суду не надано. Посилання представника відповідача, що [PERSON] не підписані правила надання грошових коштів у позику не приймаються судом до уваги, адже умовами кредитного договору, акцепт офретою, заявкою- анкетою, які підписані [PERSON] за допомогою електронного підпису, сторонами погоджено всі умови надання та повернення кредиту. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 13000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Також, питання гонорару адвоката врегульовані в статтях 28-30 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, із змінами затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року. Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування витрат на правову допомогу позивачем надано договір №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023, укладений між ТОВ «Коллект центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», платіжну інструкції № 0406030000 від 10.01.2024 про перерахування ТОВ «Коллект центр» Адвокатському об`єднанню «Лігал Ассістанс» 51000 грн за надання правової допомоги, згідно договору №02-01/2023, заявку на надання юридичної допомоги №767, відповідно до якої сторони погодили надання правових послуг, а саме надання усної консультації за дві години - 3000 грн, складання позовної заяви за п`ять годин - 10 000 грн та акт №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024, яким сторони погодили надання правових послуг Адвокатського об`єднання у відповідності до заявки на надання юридичної допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн є неспівмірною, зокрема, із складністю справи та виконаними роботами. Зокрема, представником позивача завищені години, які об`єктивно необхідні для вчинення певного виду правової допомоги - як надання усної консультації, так і складання позовної заяви про стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що АО «Лігал Ассістанс» надає правову допомогу ТОВ «Коллект центр». Зазначена категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, містить 3 аркуші, більшість з яких посилання на норми законодавства, у позовній заяві відсутні посилання на судову практику, що потребувало б додаткового часу на її вивчення, додатки до позовної заяви, також є наперед визначеними та не потребують великих зусиль для його зібрання. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved