Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Служби Безпеки України (далі - відповідач 1), Головного правління Національної поліції у Харківській області (далі - відповідач 2), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 3), про відшкодування моральної шкоди, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.02.2024, просив суд: стягнути з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування суму у розмірі 40 000,00 грн.; судові витрати в рівних частинах покласти на відповідача 1 та відповідача 2. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач у позові стверджує, що йому було завдано моральну шкоду, спричинення якої відповідачем триває і на даний час. Ця шкода полягає в спричиненні душевних та психічних страждань через неможливість направити на збір для допомоги ЗСУ крипто валюту, яка знаходилась в крипто гаманці на ноутбуці, який було вилучено та не повернуто, моральних втрат, яких позивач зазнав унаслідок незаконних дій слідства, а саме: незаконному проникненню у житло позивача працівниками СБУ та незаконній конфіскації ГУ НП у Харківській області належного позивачу майна. Зазначені дії призвели до погіршення стану здоров`я позивача через стресові ситуації у вигляді депресивного стану, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків з колегами. Позивач зазначає, що згідно ухвали суду від 24.01.2022 у справі №953/23287/21, якою надано дозвіл на обшук житла позивача, відповідачу 1 не було надано право на проведення обшуку, оскільки відповідач 1 до проникнення у квартиру позивача та після цього не звертався до слідчого судді з відповідним клопотанням. Керівництво відповідачів 1 та 2 покриває своїх співробітників, які не виконують рішення суду щодо повернення позивачу вилученого під час обшуку майна та не надають відповіді на подані скарги. Серед фактів, які доводять протиправність дій відповідачів 1 та 2 позивач зазначає наступне. 1. 02.02.2022 співробітники СБУ проникли до житла позивача. Після чого, 04.02.2022, відповідач 1 на своїх інтернет ресурсах поширив відповідну інформацію, у той же день ця інформація була поширена в мережі Інтернет. 2. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2022 у справі №761/19085/22 на відповідача 1 покладено обов`язок, який ним не виконано. Відповідач 1 листом від 09.11.2023 №К-7-П/в/39/5980-в відмовив у виконанні обов`язку, покладеного зазначеною ухвалою. 3. В ході розгляду справи №761/27828/23 відповідач 1 підтвердив висновки суду, встановлені у справі №761/19085/22, про що свідчать відомості зазначені у відзиві СБУ подані в ході розгляду вказаної справи. Під час розгляду справи №761/27828/23 відповідач 1 стверджував, що у нього не було часу на проведення експертизи, доказом чого є аудіозапис судового засідання від 25.12.2023. 4. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.02.2023 у справі №953/23287/21 відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна вилученого під час проведення обшуку, у кримінальному провадженні №12021220000001801 від 30.11.2021. Однак майно позивача не повернуто йому до цього часу. Позивач зазначає, що в одному із вилучених у нього ноутбуків був крипто гаманець, на рахунку якого було більше 50 000 дол. США. Позивач має намір перевести частину коштів у вигляді крипто валюти на спеціалізовані рахунки для допомоги ЗСУ, однак не може вчинити зазначені дії через те, що відповідач не виконує норми чинного законодавства та рішення суду, що набрало законної сили. 5. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі №953/728/23 зобов`язано повернути позивачу тимчасово вилучене 02.02.2022 під час обшуку майно. Обґрунтовуючи суму моральної шкоди позивач наводить наступний розрахунок: 1) 24 місяці * 7100 (мінімальний розмір заробітної плати), що становить 170400 грн.; 2) витрати по реабілітації наслідків ураження нервової системи та проходження курсу психотерапії у розмірі 78 900 грн. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2023 матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2023 позовну заяву залишено без руху і надано позивачу строк на усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 21.12.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15.02.2024. 30.01.2024 від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 07.02.2024 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву у якому представник Служби Безпеки України заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні, пославшись на таке. Позивачем не доведено наявність моральної шкоди, протиправність діяння СБУ, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача 1, не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, не зазначено та необґрунтовано характер, обсяг, глибину та тривалість його моральних страждань, в чому конкретно виразились зміни в його емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, зниження ділової репутації, про які він зазначає в позовній заяві. Також позивачем не вказано, яких саме вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках він зазнав та яким чином це пов`язано із проведенням слідчих чи інших дій органів досудового розслідування. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності і належності йому майна. Також представник відповідача 1 у відзиві зазначив про те, що СБУ не є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки вони не є органом, що здійснюють розслідування кримінального провадження №12021220000001801, в рамках розслідування якого було вилучено майно позивача, та не зберігають тимчасово вилучене майно, отже не мають встановленого обов`язку щодо його повернення. Крім того, відповідач 1 зазначив, що додані позивачем до позовної заяви копії листів УСБУ та НП не відповідають надісланим оригіналам. 06.01.2023 на адресу УСБУ в Харківській області надійшло звернення [PERSON] від 29.12.2022 щодо оскарження дій співробітника Управління з приводу проникнення до помешкання заявника, на що листом №70/16-К-107 від 17.01.2023 заявнику надано вичерпну відповідь за результатами його звернення. 07.02.2024 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме оригіналів поданих у додатках до позовної заяви копій листів Управління СБУ в Харківській області та Слідчого управління ГУНП в Харківській області. 09.02.2024 від позивача надійшло клопотання про долучення відео доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2024 задоволено клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 12.02.2024 від представника відповідача 1 надійшло заперечення на клопотання про долучення відеодоказів. 12.02.2024 від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідачів, а саме: Головне управління Національної поліції у Харківській області та Державну казначейську службу України. 13.02.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив. 13.02.2024 від позивача надійшли заперечення на клопотання представника відповідача 1 про витребування оригіналів письмових доказів. 13.02.2024 від позивача надійшло клопотання про огляд веб-сайту. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2024 залучено до участі у справі у якості співвідповідачів Головне управління Національної поліції у Харківській області та Державну казначейську службу України. 20.02.2024 позивачем подано уточнену позовну заяву. 22.02.2024 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відео та аудіо доказів, записаних на СD диску, які були раніше подані через кабінет електронного суду. 23.02.2024 від відповідача 1 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 01.03.2024 від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву у якому представник Державної казначейської служби України просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на таке. Належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідні органи державної влади, дії яких призвели до завдання позивачу шкоди. Казначейство у відповідності до своїх функціональних обов`язків не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало та не вступало у правовідносини з ним, жодної шкоди позивачу не завдавало. Також представник відповідача 3 у відзиві послався на те, що позивачем не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння йому моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів. Крім того, позивачем не обґрунтовано мотивів щодо відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі. 22.03.2024 від відповідача 1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме оригіналів поданих у додатках до позовної заяви копій листів Управління СБУ в Харківській області та Слідчого управління ГУНП в Харківській області. 27.03.2024 від позивача надійшли заперечення на клопотання представника відповідача 1 про витребування доказів. 27.03.2024 від позивача надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим, неналежним та недостовірним у якому позивач просив виключити з числа доказів у справі копію відповіді УСБУ в Харківській області [PERSON] від 17.01.2023 №7016-К-107, копію листа УСБУ в Харківській області від 13.03.2024 №70_16-1910, копію реєстру №14 на відправку простої кореспонденції, копію листа СУ ГУ НП в Харківській області від 17.01.2024 №1509119-2402-2024, як таких, що викликають сумнів з приводу достовірності. 25.04.2024 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву у якому представник Головного управління Національної поліції в Харківській області просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на таке. Слідчим управлінням ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12021220000001573 від 09.10.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 259 КК України. За результатами проведеного обшуку в квартирі [PERSON] вилучено майно, зокрема: жорсткі диски, ноутбуки, мобільні телефони, флеш-накопичувачі, зарядні пристрої, сім-карти. На вилучене під час обшуку майно ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 накладено арешт. 15.03.2023 Київським районним судом м. Харкова постановлена ухвала про повернення майна, вилученого під час обшуку в квартирі [PERSON] . Не повернення майна [PERSON] відбулось не з вини органу досудового розслідування, а тому, що позивач не бажає отримувати це майно. Слідчим вчинялись дії з метою повернення позивачу вилученого під час обшуку майна, а саме: виїзд за його місцем проживання, проте двері в квартирі ніхто не відчинив; здійснення телефонних дзвінків на мобільний номер позивача, проте останній спочатку трубку не брав, потім повідомив слідчому, що перебуває поза межами м. Харкова, а потім - позивач повідомив, що отримувати майно не має наміру, оскільки чекає офіційну процедуру повернення майна, однак яку саме не повідомив. 23.06.2023 позивач прибув до слідчого управління, проте отримувати майно не захотів, мотивуючи відмову тим, що не може перевірити його справність. 30.06.2023 повторно прибувши до слідчого управління, позивач відмовився від отримання майна мотивуючи відмову тим, що на його думку, майно перебуває у незадовільному технічному стані та повідомив, що має намір отримати компенсацію за заподіяну шкоду в передбаченому чинним законодавством порядку. Також представник відповідача 2 у відзиві зазначив, що твердження позивача про завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, а саме: відсутня протиправна поведінка відповідача; відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу; відсутній факт завдання моральної шкоди позивачу; в діях відповідача відсутня вина. 25.04.2024 від відповідача 2 надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача. 02.05.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2. Протокольною ухвалою від 14.05.2024 суд зобов`язав позивача надати для огляду в судовому засіданні документи, які долучено позивачем до матеріалів позовної заяви. 19.06.2024 від позивача надійшло клопотання про визнання зловживання процесуальними правами у якому позивач просив суд повернути відповідачу 1 клопотання про витребування оригіналів письмових доказів і їх зберігання в матеріалах справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив задовольнити позов. Представник відповідача 1 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 в судове засідання свого представника не направив, подали до суду заяву про розгляд справи без участі представника Головного управління Національної поліції в Харківській області. Відповідач 3 в судове засідання свого представника не направив у відзиві на позовну заяву просив слухати справу у відсутність представника Державної казначейської служби України. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення учасників справи, присутніх в судовому засіданні, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті зазначає про таке. За змістом частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорювані. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 02.02.2022 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2022, в межах кримінального провадження №12021220000001801 від 30.11.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 259 КК України, проведено обшук за місцем проживання [PERSON] в ході якого було вилучено майно, зокрема ноутбуки. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 у справі №953/23287/21 накладено арешт на вилучене під час проведення обшуку 02.02.2022 за місцем проживання [PERSON] майно, зокрема на комп`ютерну техніку, флеш-накопичувачі, зарядні пристрої,сім-карти, мобільні телефони. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.02.2023 у справі №953/23287/21, ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 у справі №953/23287/21, якою було накладено арешт на майно [PERSON] , скасовано. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі №953/728/23, провадження №1-кс/953/780/23, зобов`язано слідчого СУ ГУ НП в Харківській області Фіщенкова Р.В. повернути [PERSON] тимчасово вилучене 02.02.2022 у ході проведення обшуку майно. Станом на даний час вилучене під час обшуку майно позивачу повернуто не було. Зазначене не оспорюється відповідачами. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач 1 незаконно проник до житла позивача, оскільки ухвалою слідчого судді від 24.01.2022, якою було надано дозвіл на обшук, відповідачу 1 не було надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі позивача. Також вказує про те, що належне йому майно незаконно утримується відповідачами 1 та 2, оскільки останні не виконують рішення суду щодо повернення вилученого під час обшуку майна. Такі дії відповідача 1 та 2 призвели до моральних страждань позивача, що виразились у порушенні нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, отже позивачу була спричинена моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 40 000 грн. Так, згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В пункті 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно норм частин 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про національну поліцію України» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про національну поліцію України» визначено, що поліція діє виключно з підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України. Згідно ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Законом, який визначає порядок відшкодування шкоди є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Нормами ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Позивач у позові посилається на те, що ухвалою слідчого судді від 24.01.2022, якою було надано дозвіл на обшук, відповідачу 1 не було надано право на проведення обшуку в квартирі позивача, тому, на думку позивача, відповідач 1 незаконно проник до його житла і провід у ньому обшук. Згідно ч. 1 ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Як встановлено вище, обшук за місцем проживання позивача було здійснено на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2022, в межах кримінального провадження №12021220000001801 від 30.11.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 259 КК України. Отже, проникнення до житла позивача відбулося за вмотивованим судовим рішенням. Частиною 2 ст. 234 КПК України визначено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування. Згідно ч. 1 ст. 235 КПК України, ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи з підстав, зазначених у клопотанні прокурора, слідчого, надає право проникнути до житла чи іншого володіння особи лише один раз. Відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України, ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана слідчим чи прокурором. Для участі в проведенні обшуку може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в обшуку має право запросити спеціалістів. Як зазначив суд у постанові ККС ВС від 30.08.2021 у справі № 390/1656/18, провадження № 51-2002км21, участь оперативного співробітника під час проведення слідчим слідчої дії та виконання ним доручень слідчого не вказує на те, що ця дія проведена неуповноваженою особою, оскільки організація проведення слідчої дії, залучення її учасників, які необхідні слідчому для проведення такої дії і які, зокрема, допомагають слідчому провести слідчу дію, покладається на розсуд останнього, в межах його компетенції з урахуванням складності й обсягу слідчої дії. Враховуючи зазначене, доводи позивача про те, що відповідач 1 незаконно проник до його житла не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, оскільки проникнення до житла позивача відбулося за вмотивованим судовим рішенням, а питання організації проведення слідчої дії, залучення її учасників, зокрема оперативних співробітників, є дискрецією слідчого, який проводить зазначену слідчу дію. Щодо доводів позивача та відповідача 1, які стосуються листування та справжності таких листів, слід зауважити, що з урахуванням встановлених обставин наявності ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, протоколу обшуку, тобто доказів, які свідчать про правомірність дій відповідачів 1 та 2 в частині проведення обшуку за місцем проживання позивача, встановлення тих обставин, що вилучене у позивача майно має статус тимчасово вилученого, наявність листування між сторонами спору не має вирішального значення для вирішення даної справи. Що стосується доводів позивача про невиконання відповідачем 1 та відповідачем 2 судового рішення щодо повернення позивачу вилученого під час обшуку майна слід зазначити таке. Порядок виконання судових рішень передбачений Розділом VIII КПК України, відповідно до якого судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню (ч. 2 ст. 534 КПК України). При цьому КПК України не встановлює чітких строків виконання судового рішення. Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (принцип згадується у рішенні Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі «Brumarescu проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, заява № 28342/95, параграф 61). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто «остаточності» рішення суду. З огляду на наведене, невиконання судового рішення - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Законодавство України передбачає адміністративну та кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. Проте, вирішення цього питання не може здійснюватися в межах розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства. За відсутністю підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положеннями ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів держаної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Проте цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. Факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення чи вчинення дій або бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. У даному випадку суд враховує наявність ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 953/728/23, якою зобов`язано слідчого СУ ГУ НП у Харківській області Фіщенкова Р.В. повернути [PERSON] тимчасово вилучене 02.02.2022 за адресою: [ADDRESS] у ході проведення обшуку майно, однак, зазначає про таке. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавством у ст. 23 ЦК України. Як роз`яснено в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів фізичного чи психічного впливу, що пов`язано із діями або бездіяльністю відповідачів, що, як стверджує позивач, призвело до негативних наслідків морального характеру, а також доказів на підтвердження порушення звичайного режиму життя позивача, його емоційної пригніченості. Долучена позивачем до матеріалів справи копія платіжного доручення №18 від 17.11.2023 про здійснення на рахунок ТзОВ «Міжнародна клініка відновного лікування» оплати в розмірі 78 900,00 грн. за реабілітацію наслідків ураження нервової системи, курсу психотерапії, не підтверджує доводів позивача щодо завдання йому моральної шкоди діями/бездіяльністю відповідачів, а також причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Доводи позивача про наявність у нього криптогаманця, яким, як стверджує позивач, наразі він не має можливості скористатись, оскільки комп`ютери позивача були вилучені під час проведення обшуку, не знайшли свого підтвердження. Так, на підтвердження вказаних обставин позивач долучив до матеріалів справи скріншот екрану пристрою (комп`ютерам/ноутбука/планшета) із зазначенням вартості портфеля у криптовалюті. Разом з тим, зазначені відомості не підтверджують аргументів позивача, що він є власником цього криптогаманця, а також його посилання щодо неможливості використання цього криптогаманця шляхом здійснення авторизації на іншому пристрої. Належних доказів на підтвердження наявності у позивача і належності йому криптогаманця позивачем до суду подано не було. Таким чином, позивачем не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Отже, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки суд, за результатами розгляду цієї справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed