Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

12 червня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 30000 доларів США. Крім цього, стягнути з відповідача судові витрати: 1073,60 грн. судового збору за звернення до суду з заявою про забезпечення позову, 11085,00 грн. судового збору та витрати на правову допомогу у сумі 10000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] в 2020 році був укладений Договір позики (далі Договір), згідно з яким він передав [PERSON] у борг 30000 доларів США. Відповідно до Договору, відповідач зобов`язався повернути борг у повному обсязі в строк до кінця 2020 року. Договір підписаний сторонами, тобто були узгоджені всі його умови. Факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 30000 доларів США підтверджується розпискою наданою [PERSON] 19 травня 2023 року на адресу [PERSON] була направлена претензія про повернення боргу. Водночас, відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані. На сьогодні борг не повернуто, відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку борг не повернутий, позивач просить стягнути його в судовому порядку. Відповідачем до суду, у встановлений законом строк, поданий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що долучена до позову розписка не свідчить про обставини отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 30000 доларів США. Крім цього, зазначив, що підпис свідка [PERSON] на розписці не має значення, посилаючись на те, що він підписав її без фактичного розуміння правовідносин між позивачем та відповідачем. На підтвердження цього, [PERSON] до суду було направлено відповідну заяву. Вказав, що 13 березня 2020 року між позивачем, [PERSON] та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідністю «Інгульське» (далі - СТОВ «Інгульське»). На сьогодні існують спірні правовідносини між сторонами щодо виконання цього договору, оскільки позивач у період 2020 -2021 років, будучи директором СТОВ «Інгульське» обманним шляхом розірвав договори оренди земельних ділянок, укладених між СТОВ «Інгульське» та фізичними особами на 49 років. Орендна плата за зазначеними договорами оренди земельних ділянок була сплачена СТОВ «Інгульське» фізичним особам наперед в рахунок подальшого оформлення договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Позивач в свою чергу ввів в оману власників земельних ділянок та переконав їх у продажі цих ділянок саме йому. Тим самим, позивач завдав СТОВ «Інгульське» збитки на орієнтовну суму 5000000,00 грн. через що вартість корпоративних прав Товариства значно зменшилося. Звернув увагу, що наведені відносини не є предметом цього судового розгляд, але фактично підтверджують той факт, що позивач не передавав відповідачу грошових коштів у сумі 30000 доларів США, усного договору позики не укладалося та надана розписка є наслідком зовсім інших спірних правовідносин. Посилаючись на Постанову КЦС ВС від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц просив у задоволенні позову відмовити. Крім цього, відповідачем до суду подані письмові пояснення, в яких вказав, що надана позивачем розписка стосується обставин вартості частки у статутному капіталі СТОВ «Інгульське» та її зміст не визначає, що він отримав у [PERSON] кошти у сумі 30000 доларів США. Ним, як директором СТОВ «Інгульське» скеровано до позивача відповідні вимоги у зв`язку із завданням значних збитків вказаному суб`єкту господарювання. Вважає, що пред`явлена суду розписка не свідчить про факт передання йому коштів. Позивач намагається безпідставно отримати від нього вказану у позові суму. В судовому засіданні 27.09.2024 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач є сином його приятеля, а тому без будь-яких сумнівів надав гроші у борг. На підтвердження боргових відносин відповідачем було видану розписку. Коли звернувся до відповідача з вимогою повернути гроші, то отримав відмову. Заперечував обставини зазначені у відзиві. Після надання особистих пояснень просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відповідно до частини 7 статті 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Оскільки доказів у матеріалах справи достатньо для ухвалення рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження про що постановлена відповідна ухвала 10 липня 2023 року. 30\~травня 2024\~року ухвалою\~суду закритопідготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. З огляду на те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Відповідно до статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Статтею 509\~ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11\~ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202\~ЦК України\~визначено,\~що правочином\~є дія\~особи,\~спрямована на\~набуття,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з положеннями частини 2-5 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним\~є правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У\~випадках,\~встановлених цим\~Кодексом,\~нікчемний правочин\~може бути\~визнаний судом\~дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 2 статті 1047 УК України на підтвердження укладання договору позики та його умови може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 527, 1049 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610 ЦК України). У статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Грошове зобов`язання - це зобов`язання по сплаті певної грошової суми, яке повинно припинятися шляхом його належного виконання. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, у постанові від 02 липня 2017 року у справі 6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якої дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язаннями повернення) певною грошової суми, так і дати її отримання. Також зазначено, що договір позики\~є укладеним\~з моменту\~передання грошей\~або інших\~речей,\~і може\~не співпадати\~з датою\~складання розписки,\~яка посвідчує\~цей факт,\~однак у\~будь-якому\~разі складанню\~розписки має\~передувати факт\~передачі коштів\~у борг. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047\~ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона\~позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона\~позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки». Як вбачається з досліджених доказів 2020 році між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач взяв у борг у позивача 30000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Вищезазначена розписка була складена в присутності свідка [PERSON] , який в судовому засіданні підтвердив те, що вказана розписка була написана власноруч відповідачем [PERSON] без будь-якого примусу. З огляду на зміст розписки відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] 30000 доларів США. Строк дії договору до кінця 2020 року. Умови договору між сторонами були узгоджені, про що свідчить підпис відповідача. 19 травня 2023 року позивачем на адресу відповідача була направлена претензія щодо добровільного повернення коштів за Договором позики. У вказаний у розписці строк відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. На сьогодні борг не повернутий. Аналізуючи досліджені докази, слід дійти висновку щодо укладення договору позики грошових коштів між сторонами, оскільки відповідач [PERSON] будучи повнолітньою дієздатною особою власноруч, без будь-якого примусу написав та підписав вищезазначену розписку. За цією розпискою дотримано вимоги до письмової форми правочину. Оригінал розписки від був оглянутий в судовому засіданні. Крім цього, з огляду на зміст відзиву на позовну заяву, а також письмових пояснень направлених відповідачем до суду, останній не заперечував факт написання та підписання розписки. Суд критично сприймає твердження відповідача, що надана позивачем розписка не підтверджує факт отримання ним коштів. З огляду на зміст розписки [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] борг в сумі 30000 доларів США, що опосередковано підтверджує факт передачі позивачем та отримання відповідачем вказаних коштів. Зміст розписки спростовує твердження відповідача щодо передачі вказаних коштів в рахунок оплати вартості частки у статутному капіталі СТОВ «Інгульське». Щодо валюти боргу, то Велика Палата ВС, розглянувши\~справу №373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить (Постанова від 16 січня 2019 року (провадження №14 446цс18). У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення\~ч. 1 ст. 1046,\~ч. 1 ст. 1049 ЦКУ\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у\~справі №761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у\~справі №464/3790/16-ц\~та від 4 липня 2018 року у\~справі №761/12665/14-ц. Отже, оскільки суд вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення боргу, відповідно до положення статей 625, 1049 ЦК України, позов підлягає задоволенню у повному обсязі на суму на суму 30000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами ч.3 ст.\~133\~ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані з проведенням експертизи. Враховуючи викладене стягненню підлягають документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при поданні позову у сумі 11085,00 грн. та сплачений за подання заяви про забезпечення позову у сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved