Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

27.06.2024 року позивач в особі свого представника за довіреністю Шкапенко Олександра Віталійовича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 10.11.2017 року у розмірі 138606,93 грн. станом на 31.05.2024 року, з яких: 77621,45 грн. - заборгованість за кредитом та 60985,48 грн. - заборгованість по процентам, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 10.11.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви [PERSON] про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний, зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідач в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги статей 526, 527, 530, 610, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді від 29.07.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін у справі, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.42). Вказану ухвалу позивач отримав засобами Електронного суду 29.07.2024 року (а.с.44), а відповідач засобами поштового зв`язку 14.08.2024 року (а.с. 62). Ухвалою суду від 03.09.2024 року судом за клопотанням відповідача, поданим 22.08.2024 року було відмовлено у зупиненні провадження у справі та прийнято відзив в боку відповідача, оскільки він був поданий в межах визначеного ухвалою судді від 29.09.2024 року строку (а.с.63). У відзиві відповідач проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вказавши, що договір фактично з позивачем не укладав, коштами позивача не користувався, у зв`язку з чим не повинен їх повертати, підставою порушення зобов`язань вказав форс-мажорні обставини, які обумовлені воєнним станом в країні та підтверджуються листом торговельно-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1. 16.09.2024 року на адресу суду засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшов документ під назвою відповідь на відзив з боку сторони позивача в особі відповідного представника, який був поданий 10.09.2024 року, в якому надавалася позиція сторони позивача щодо заперечень позивача, викладених у відзиві (а.с.66-67). Ухвалою суду від 18.09.2024 року відмовлено стороні позивача у прийнятті відповіді на відзив через пропуск строку для подання відповіді на відзив, який для позивача закінчився 09.09.2024 року та не подання заяви про продовження строку для його подання (а.с.73). 10.10.2024 року на адресу суду з боку позивача надійшло заперечення на відзив відповідача у порядку ст.182-183 ЦПК України, в якому сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вважаючи, що відповідач підписав договір між сторонами та надана виписка із договору є дійсною для підтвердження заборгованості, яку позивач бажає стягнути з відповідача (а.с.78-79). Інші заяви, клопотання від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Справа розглядається судом на підставі виключно позовної заяви як заяви по суті позову та письмових пояснень відповідача до неї, письмових пояснень позивача на письмові пояснення відповідача у порядку ст.43 ЦПК України та заперечення щодо письмових пояснень відповідача з боку позивача у порядку статей 182-183 ЦПК України. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 10.11.2017 [PERSON] підписав заяву-анкету відповідно до вимог ст.634 ЦК України, в якій підтвердив, що він ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які разом складають між відповідачем та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.8). Вказана заява не містила норму про те, що кредитний договір між сторонами є процентним та що на відповідача покладається обов`язок зі сплати процентів за користування коштами позивача. Окрім анкети-заяви відповідач інших документів із позивачем не підписував відповідно до наданих суду доказів з боку позивача. Крім цього, не є частиною договору паспорт споживчого кредиту за програмою картка «Універсальна» від 10.11.2017 року, оскільки строк дії вказаного документа був обмеженим до 31.12.2017 року (а.с.9), що не дозволяє вважати, що його умови тривали більше, ніж до 31.12.2017 року. Для отримання банківських послуг [PERSON] отримав у позивача дві банківські картки, остання з яких № [NUMBER] зі строком дії з 31.12.2024 року (а.с.15) з відповідним лімітом по них на протязі усього часу дії договору між сторонами (а.с.16). В даній справі кредитні правовідносини між сторонами припинилися 27.06.2024 року, коли позивач звернувся до суду із вимогою до відповідача, не зважаючи на те, що строк виданої відповідачу картки на той час не сплинув. Так, із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд не може погодитися із стягнення із відповідача процентів за користування кредитом станом на 31.05.2024 року у розмірі 60985,48 грн., оскільки вказане нарахування не відповідає підписаним відповідачем заяві-анкеті про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 10.11.2017 року, оскільки не містить умов щодо можливості позивача нараховувати відсотки за користування отриманими у нього відповідачем коштами, а наданий суду витяг з Умов та правила надання банківських послуг (а.с.18-24), як і витяг із Тарифів банку (а.с.24, зворотній бік- 25) не містять підпису відповідача, що вказує, що зазначені в них умови відповідач та позивач не погоджували. У даному випадку мова йде про те, що на вказаній складовій договору позики, крім заяви відповідача від 10.11.2017 року, відсутні ознаки підтвердження відповідача саме на ті умови, які запропонував позивач відповідно до його розрахунків у позовній заяві та у виписці по картці (а.с.10-14). При цьому суд відкидає викладену у відзиві позицію відповідача, що кошти він не отримував, оскільки вказані пояснення не грунтуються на досліджених судом доказах, а наявна у суду виписка по картці чітко вказує, що відповідач вказаними коштами позивача користувався, у зв`язку з чим повинен їх повернути. Посилання відповідача, викладені у письмових поясненнях від 23.08.2024 року щодо того, що він не повинен повертати тіло кредиту через форс-мажорні обставини, пов`язані із введенням в Україні воєнного стану 24.02.2022 року, що підтверджено листом торговельно-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1, то в цій частині суд зазначає, що, по-перше, лист, у тому числі, торговельно-промислової палати не є нормативно-правовим актом, по-друге, форс-мажорні обставини, які встановлює торговельно-промислова палата України відповідно до норм ст.14-1 Закону України «Про торговельно-промислові палати України» стосується виключно суб`єктів господарювання, які здійснюють перш за все зовнішньоекономічну діяльність, до яких відповідач не відноситься, а, по-третє, враховуючи ситуацію, що склалася єдиною підставою для застосування норм про дію форс-мажорних обставин для неможливості виконання зобов`язань є виключно відповідний сертифікат вказаної палати, який видається після вивчення ситуації відповідного контрагента на предмет того, чи дійсно воєнний стан завадив йому у здійсненні його договірних обов`язків. Ба більше, наявність форс-мажорних обставин не звільняє від відповідальності боржника, але лише дає можливість на час дії відповідного сертифікату продовжити виконання свого обов`язку перед кредитором. У постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22 викладено наступні висновки: лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин; форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання; наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Підсумовуючи викладене суд встановлює, що даних про укладання між сторонами кредитного договору зі сплатою відсотків за користування коштами позивача між сторонами укладено не було через відсутність будь-яких доказів вказаного факту, зокрема підписаних відповідачем документів на підтвердження саме процентного кредитного договору між сторонами, оскільки жоден з наявних документів у справі не вказує, що відповідач погоджувався на нарахування на отримані ним кредитні кошти процентів за їх використання. В той же час відповідач користувався коштами позивача, які не повернув під час дії договору у визначений строк, а тому вимога позивача є повністю правомірною саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Таким чином, відповідно до аргументації суду позивач має право, виключно на отримання тіла кредиту станом на 31.05.2024 року у розмірі 77621,45 грн. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги у розмірі 77621,45 грн. із 138606,93 грн. заявлених, що становить 56% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 56% від сплаченого при зверненні до суду позивачем судового збору у розмірі 3028,00 грн., що становить 1695,68 грн. Іншу суму сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial