Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

18.03.2024 до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області надійшов позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , укладений 27.12.1999 між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. В обґрунтування позову зазначила, що до 2003 року вона зі своєю дочкою проживала у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] . Наприкінці 1999 роки вони з батьками вирішили придбати для неї окремий будинок. Вони знайшли підходящий будинок [ADDRESS] , власник якого помер і його спадкоємець [PERSON] приїхав з Вінницької області, щоб продати будинок. Вони домовилися про ціну 1400 грн, які були передані [PERSON] в сільраді у присутності секретаря Терешківської сільської ради та складено розписку від 27.12.1999. У розписці зазначено, що [PERSON] отримав гроші в сумі 1400 грн за продаж садиби по [ADDRESS] . Гроші продавцю передавав її брат [PERSON] , як її повірена особа, тому у розписці зазначено його прізвище. У сою чергу [PERSON] передав їй особисто правовстановлюючий документ на будинок та ключі. [PERSON] зобов`язався оформити договір купівлі-продажу будинку у січні 2000 року, але у визначений час не приїхав. Таким чином, між ними було погоджено всі істотні умови договору, досягнуто згоди щодо предмета договору, яким є спірний житловий будинок з господарськими будівлями, а також відбулося виконання договору. Восени 2002 року вона дізналася, що [PERSON] загину, а договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку так і не був укладений. У свою чергу, вона у період з 2000-2002 роках робила ремонт будинку та після закінчення ремонту переїхала в нього жити зі своєю дочкою та чоловіком. 14.08.2003 вона зареєструвалася в будинку [ADDRESS] . У 2008 році вона провела до будинку газ, між нею та газопостачальною компанією укладено догів, де вона зазначена споживачем. [INFO] помер її брат [PERSON] , дружини та дітей він не мав, спадщину після його смерті прйняла мати [PERSON] . Зазначає,\~що не\~дивлячись на\~те,\~що у\~розписці від\~27.12.1999\~зазначено,\~що гроші\~продавець [PERSON] \~отримав від\~ [PERSON] ,\~фактичим покупцем\~будинку є\~вона і\~будинок придбавався\~для неї. У судовому засідані позивач, будучи допитаною як свідок, зазначала, що починаючи з 2002 року вона проживає у вказаному будинку, з 2003 року вона та її чоловік були офіційно зареєстровані. [PERSON] обіцяв оформити договір купівлі-продажу будинку у січні 2000 року, але у визначений час не приїхав. Згодом вони з`ясували, що він помер. Передача коштів за придбання будинку відбувалася у приміщенні сільради, що було посвідчено секретарам. Гроші передавав її брат [PERSON] за її дорученням та в її інтересах, а документи на домоволодіння та ключі від будинку їй особисто на виконання договору купівлі-продажу передав [PERSON] . Вона постійно добросовісно, відкрито, та безперервно володіє цим домоволодінням, проживає ньому, утримує та ремонтує його за власні кошти, користується земельною ділянкою, яка належить до житлового будинку, сплачує всі платежі та рахунки за воду, газ, електричну енергію, однак, відсутність належно оформленого договору купівлі-продажу перешкоджає їй повною мірою використовувати вказане нерухоме майно. Враховуючи викладене, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Семенок В.І. поданий позов підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області в особі селищного голови Стрілець А. надіслав заяву про розгляд справи без участі представника та відповідно до чинного законодавства. Треті особи\~ [PERSON] \~та\~ [PERSON] будучи повідомленими про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області веб-порталу судової влади України, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що станом на 1999-2000 роки працювала секретарем Терешківської сільської ради. [PERSON] проживала у селі разом з батьками. Вона була свідком домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу належного йому будинку по [ADDRESS] за 1400 грн. Гроші [PERSON] передав брат Раїси [PERSON] у її присутності. Даний факт вона засвідчила своїм підписом, як секретар сільської ради. Документи на домоволодіння та ключі [PERSON] передав в її присутності особисто [PERSON] . Ніяких претензій у сторін один до одного не було. З того часу [PERSON] живе в будинку, утримує та ремонтує його за власні кошти, обробля земельну ділянку. У відповідності до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] домовилася з [PERSON] про купівлю будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тобто сторони домовилися про всі істотні умови договору, про що 27.12.1999 склали розписку, відповідно до якої [PERSON] , який проживає в м.Ямпіль Вінницької області, отримав від [PERSON] кошти в сумі 1400 грн за продаж садиби по [ADDRESS] (а.с.11). На виконання вказаного договору позивач сплатила [PERSON] 1400 грн за будинок, який останній отримав у спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.1997 (а.с.10). [PERSON] у свою чергу отримав гроші та передав будинок позивачу. Після виконання домовленостей та передачі коштів позивач стала користуватися придбаним житловим будинком. Договір домовилися нотаріально оформити та зареєструвати у січні 2000 року. Однак [PERSON] свої зобов`язання не виконав, при цьому будь-яких перешкод у користуванні будинком, не чинив. [PERSON] помер у віці 40 років у місті Ямпіль Вінницької області 23.08.2001, що підтверджується копією актового запису про смерть №99 від 27.08.2001 (а.с.68). З відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області 3883/01-18 від 18.04.2024 на запит суду вбачається, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не виявлена (а.с.65). [PERSON] помер [INFO] у с.Терешківка, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18.04.2014 (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Терешківської сільради від 18.11.2025 перейменовано [ADDRESS] (а.с.12) [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] з 14.08.2003, що підтверджується довідкою Терешківського старостинського округу Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області №14/13/1-15 від 29.01.2024 (а.с.15). Згідно з застереженнями, що містяться в\~ст.5 ЦК України\~та п.4\~Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Оскільки договір було укладено 27.12.1999, до набрання чинності\~ЦК України\~від 01.01.2004, до даних правовідносин слід застосовувати положення\~ЦК УРСР 1963 року. Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року\~визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод. Згідно із\~ст. 41 ЦК УРСР\~1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Положеннями\~ст.42 ЦК УРСР 1963 року, який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної ). Згідно ч.1\~ст.128 ЦК України 1963 року\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до\~ст.153 ЦК України 1963 року\~договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Зі змісту\~ст.224 ЦК УРСР 1963 року\~вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. При розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до\~ст.227 ЦК України 1963 року\~договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 ЦК України 1963 року). Згідно приписів ч.2\~ст.47 ЦК України 1963 року, якщо одна із сторін повністю, або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. Судом встановлено, що при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу житлового будинку, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1999 році. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору, укладеного 27.12.1999 між [PERSON] та [PERSON] , дійсним, та зазначаючи себе як покупця, позивач посилається зокрема на те, що саме вона здійснила оплату вартості житлового будинку за рахунок належних їй особистих коштів, тобто договір було вчинено в її інтересах. Вказану обставину підтвердив свідок [PERSON] , яка на час укладення договору працювала секретарем Терешківської сільської ради та посвідчила розписку про передачу грошових коштів за спірний будинок. Судом досліджено\~в судовому\~засіданні оригінал\~розписки від 27.12.1999 відповідно до якої [PERSON] , який проживає в м.Ямпіль Вінницької області, отримав від [PERSON] кошти в сумі 1400 грн за продаж садиби по [ADDRESS] . Вказана розписка містить запис: засвідчено секретарем с/ради [PERSON] . Обов`язковою умовою для визнання угоди дійсною на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року є саме ухилення другої сторони від її нотаріального посвідчення при повному чи частковому виконанні угоди першою стороною. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на положення ч.2\~ст. 220 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. При цьому, однією з умов застосування ч. 2\~ст.220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Згідно ст.47 ЦК України нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною ст.48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвячення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Позивач зазначає, що позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію житлового будинку, придбаного за укладеним договором купівлі-продажу, оскільки договір нотаріально не посвідчений. Як доказ неможливості нотаріального посвідчення договору представник позивача посилається на те, що між сторонами не вчинено попередньо обумовлені дії, тобто нотаріальне посвідчення договору, з тих підстав, що [PERSON] помер та відсутні спадкоємці. Верховний Суд у своїй постанові від 04.03.2019 у справі № 665/2266/16-ц вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається. Обов`язковими умовами для визнання такого договору дійсним є: встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Позивачем доведено існування таких обставин, а також те, що можливість посвідчити правочин нотаріально на сьогодні втрачена. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторонами були виконані усі істотні умови договору, а також, що майно було правомірно придбано позивачкою, відповідач ухилився від нотаріального посвідчення правочину, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.5\~ст.55\~Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, оцінивши у сукупності належні та допустимі докази, суд вважає, що позивачем та її представником у ході розгляду справи наведені докази в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved