Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач), звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила визнати недійсними через їх нікчемність кредитні договори, укладені нею з Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі за текстом - відповідач), та застосувати наслідки нікчемності правочинів, зобов`язати відповідача здійснити за вказаними кредитними договорами перерахунок заборгованості в гривню станом на день прийняття Закону України «Про споживче кредитування» та провести реституцію. В обґрунтування позовних вимог повідомила, що між нею та відповідачем було укладено кредитні договори № 528298 від 05.03.2008 року на суму 30 000 доларів США зі строком погашення до 05.03.2027 року, № 5360817 від 18.04.2007 року на суму 22 709 доларів США на строк до 18.04.20214 року та № 6487724 від 18.06.2008 року на суму 40 599 доларів США на строк до 18.06.2015 року. Відповідач у 2012 році звернувся до Господарського суду Харківської області з майновими вимогами у процедурі банкрутства позивача, які були частково задоволені за рахунок майна позивача шляхом проведення прилюдних торгів у процедурі банкрутства. У подальшому відповідач, попри наявність затвердженого ліквідаційного балансу у процедурі банкрутства позивача, звернувся до суду за примусовим стягненням боргу, у 2018 році отримав дублікат виконавчого листа і звернувся до приватного виконавця за примусовим виконанням рішення суду. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 58. Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У зв`язку з цим посилається на те, що ч. 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності у 2016 році, забороняється надання кредитів у іноземній валюті на території України, а ч. 5 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Крім того, вказує, що на час укладання нею кредитних договорів з відповідачем договорів діяла стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яку в подальшому було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті території України забороняється. З наведених підстав вважає, що відповідачем порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист споживачів» та норм Закону України «Про споживче кредитування», оскільки не запропонував позивачу привести у відповідність діючому законодавству укладені кредитні договори, що тягне за собою наявність права на застосування до нікчемного правочину наслідків нікчемності. 19 серпня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення недоліків. 11 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України). 07.10.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, який містить заперечення на позов. Відповідач повідомив, що Київським районним судом м. Харкова у межах справи № 2018/2-2056/11 розглядалась зустрічна позовна заява [PERSON] у якому вона просила визнати недійсними три договори кредиту, на тій підставі, що укладені кредитні договори протирічять ст. ст. 19, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також договори укладені та виданий кредит у доларах США, тоді як національною валютою в Україні є гривня. Згідно з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2011 року у справі №2018/2-2056/11, яке набрало законної сили, саме [PERSON] звернулась до банку з метою отримання кредитних коштів, та при підписанні кредитних договорів була згодна з їх умовами, про що свідчить як її підпис на договорах, так і отримання нею кредитних сум та часткової сплати, відповідно до умов договорів. Також суд зазначив, що доказів невідповідності оспорюваних договорів вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України суду не було надано. Виходячи з наведеного, суд вирішив, що позовні вимоги про визнання кредитних договорів недійсними є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, відповідач вважає, що даний позов є завідомо безпідставним, а спір має очевидно штучний характер. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні або про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитні договори № 5360817 від 18.04.2007 року на суму 22 709 доларів США зі строком погашення до 18.04.20214 року, № 528298 від 05.03.2008 року на суму 30 000 доларів США зі строком погашення до 05.03.2027 року та № 6487724 від 18.06.2008 року на суму 40 599 доларів США зі строком погашення до 18.06.2015 року (а. с. 6-21). Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2011 у справі №2018/2-2056/11, яке набрало законної сили, було задоволено позов про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 5289298 в сумі 36 211,98 доларів США за кредитним договором № 5360817 в сумі 21 892,09 доларів США, за кредитним договором № 6487724 в сумі 54 143,23 доларів США, а також судовий збір в сумі 212,60 доларів США та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання недійсними зазначених кредитних договорів (а.с. 79-81). Відповідно до ч. 4 ст 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Як встановлено судом, позивач звернулась до банку з метою отримання кредитних коштів, при підписанні кредитних договорів була згодна з їх умовами, про що свідчать як її підписи на договорі, так і отримання нею грошових коштів та часткової сплати кредитів відповідно до умов договорів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частинами першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення. Відповідно, норма, яка містить підстави нікчемності правочину, має бути чинною в момент вчинення правочину. Водночас, позивач як на підстави нікчемності кредитних договорів посилається на норми Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017 року та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка набрала чинності 16.11.2011 року, тобто, вже після укладення зазначених договорів. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Повертаючись до матеріалів справи суд зазначає, що будь-яких доказів невідповідності оспорюваних договорів вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України позивачем надано не було, посилання на невідповідність положень кредитних договорів вимогам закону суд вважає безпідставними з наведених вище підстав, крім того, своїм підписом позивач засвідчила, що погоджується з умовами кредитних договорів, зокрема з валютою, в якій надавались кредити. Отже, враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що позивачем не доведено викладені у позовній заяві доводи щодо підстав недійсності договорів, а відтак, відсутні підстави для визнання кредитних договорів недійсними і у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити повністю за її недоведеністю. Суд зазначає, що з огляду на рішення суду про відмову у задоволенні основної позовної вимоги про визнання кредитних договорів недійсними, відсутні підстави для задоволення похідних вимог про застосування наслідків нікчемності правочинів, зобов`язання відповідача здійснити за вказаними кредитними договорами перерахунок заборгованості в гривню станом на день прийняття Закону України «Про споживче кредитування» та провести реституцію, а отже, у задоволенні зазначених вимог також необхідно відмовити. У відповідності до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнений від слати судового збору, останні необхідно компенсувати за рахунок держави

Outcome: dismissed