Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

02 липня 2024 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява, з проханням : встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у період з 15.04.2018 року до [INFO] ; визнати житловий будинок за адресою : [ADDRESS] , та земельну ділянка площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3210500000:09:065:0001, - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , та на 1/2/ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS] ,кадастровий номер земельної ділянки 3210500000:09:065:0001; залишити у власності [PERSON] 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та 1/2/ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3211500000:09:065:0001 ( а. с. 2-8). Позовну заяву обґрунтовано тим, що у жовтні 2017 року вона познайомилась з відповідачем, а з січня 2018 року вони почали зустрічатись. Починаючи з 15 квітня 2018 року вони почали спільно проживати як одна родина у будинку за адресою реєстрації та проживання відповідача : [ADDRESS] , де проживають з сином та мамою відповідача і на сьогоднішній день. Крім того позивач зазначає, що на день початку їх спільного проживання вона не перебувала в іншому шлюбі, перший шлюб було розірвано 16 жовтня 2007 року. [INFO] у них з відповідачем народився син [PERSON] . 27 січня 2024 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Позивач також зазначає, що відповідачу на підставі договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року належить земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер 3210500000:09:065:0001. 25 вересня 2018 року Управлінням містобудування та архітектури Бориспільської міської ради видало відповідачу будівельний паспорт, реєстраційний № 04-16/262 на забудову земельної ділянки. 02 жовтня 2018 року до Відділу державного архітектурно будівельного контролю Бориспільської міської ради було подано повідомлення про початок будівельних робіт. На вказаній земельній ділянці ними разом побудовано житловий будинок 2021 року побудови ( А2), загальною площею 212 кв. м., житлова площа 107,5 кв. м., яму вигрібну «М», огорожу № 1 огорожу № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, огорожа № 4, колонка літ. «К». Позивач зазначає, що вона брала активну участь у будівництві вказаного житлового будинку. Проте відповідач заперечує її право на частку у спільному майні, в зв?язку з чим повна вимушена звернутись до суду з даним позовом. У підготовче засідання сторони не з`явились. Від позивача надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (а. с. 129). Відповідачем подано заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі (а. с. 131-132). Дослідивши подані заяви, матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у зв`язку з повним визнанням відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб та не суперечить чинному законодавству. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Крім того, відповідно до частин 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У частинах першій та другій статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц). Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц). Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц). Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15). Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставин, зазначених у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору (постанова Верховного Суду від 06 серпня 2021 року у справі № 202/4464/17). Зазначена зведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року № 756/1512/19. Крім того, суд враховує роз`яснення, викладені в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції чинній до 08.11.2022, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Відповідна правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 663/2343/19, провадження № 61-5310св21. Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] , виданим 16 жовтня 2007 року, було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 354 від 16 жовтня 2007 року. Після реєстрації розірвання шлюбу їй присвоєно прізвище - [PERSON] ( а. с. 9). Відповідач [PERSON] також перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб між якими, зареєстрований 06 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 47, було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 03 березня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 753/695/17 ( а. с. 10). За змістом вказаного рішення суду позивач зазначив, що шлюбні відносини припинені в 2015 році, з того ж часу вони проживають окремо. Відповідач надала заяву про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу та розгляд справи у її відсутність. [INFO] у сторін [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданий 21 грудня 2021 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) ( а. с. 11). 27 січня 2024 року було зареєстровано шлюбі між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 44. Прізвища після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] видане Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) ( а. с. 12). Відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3210500000:09:065:0001, що підтверджується договором купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року, зареєстровано в реєстрі посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2543, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 13-14). Згідно із Договором купівлі-продажу земельної ділянки будь-яке будівництво, в тому числі самочинне, на відчужуваній земельній ділянці відсутнє. У вересні 2018 року Управлінням містобудування та архітектури Бориспільської міської ради виготовлено будівельний паспорт № 04-16/262 на забудову вказаної земельної ділянки про [ADDRESS] ( а. с. 15-29). Згідно із відповіддю Відділу державного архітектурно-будівельного контролю від 08.10.2018 №632 зазначено, що подане [PERSON] повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 02.10.2018 №КС 061182750918 (а. с. 30). Право власності на вказаний житловий будинок 2021 року забудови зареєстровано за відповідачем [PERSON] 17.02.2022, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер 300782654 від 22 лютого 2022 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 лютого 2023 року ( а. с. 38-40). Участь позивача у будівництві спірного житлового будинку підтверджується долученими до матеріалів справи документами (а. с. 62-104) та повністю визнана відповідачем. Наведені у позовній заяві обставини повністю визнанні відповідачем у справі, про що подано ним письмову заяву. У тому числі визнано, що з 15 квітня 2018 року сторони були пов`язані спільним побутом, спільними витратами, близькими стосунками, взаємними правами та обов`язками, тобто, що їх взаємовідносини мали усі ознаки сім`ї. Таким, чином, подані заяви сторін, а також наявні в матеріалах цивільної справи письмові докази дають підстави суду для задоволення вимоги щодо встановлення факту спільного проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 квітня 2018 року по день реєстрації шлюбу, тобто до 27 січня 2024 року, а також будівництва ними спірного житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , - під час спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів у період 2018-2021 років. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки за час проживання однією сім`єю сторонами побудований будинок, який є їх спільною сумісною власністю, і в силу вищенаведених вимог чинного сімейного, цивільного та земельного законодавства і частка позивача у праві власності на будинок з надвірними будівлями і спорудами становить частки, у зв`язку з цим до позивача у відповідній 1/2 частці перейшло право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Відомості про наявність спору щодо зазначеного нерухомого майна у справі відсутні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 13672,20 грн. ( а.с.1), а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved