Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

В провадженні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 05.03.2015 року перебуває цивільна справа № 216/1252/15-ц за первісним позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом [PERSON] до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", про захист прав споживачів, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, який було подано 14.05.2015 року. Предметом певісного позову є заборгованість за кредитним договором № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року, зукладеного між сторонами, період заборгованості зазначено з 27.12.2007 року по 27.01.2015 року. Крім того, 28.02.2017 року АТ КБ "Приватбанк" звернувся до Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу з позовом (справа № 216/928/17) до [PERSON] про стягнення заборгованості. Предметом позовних вимог також є заборгованість за кредитним договором № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року, укладеного між сторонами, період заборгованості зазначено з 27.12.2007 року по 08.02.2017 року. 22.04.2020 року по справі № 216/928/17 було ухвалено заочне рішення, яке ухвалою суду від 11.08.2020 року було скасовано, справу призначено до судового розгляду. Згідно розпорядження заступника керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Подгородньої І.В. № 2415 від 05.12.2018 року, цивільна справа № 216/1252/15-ц, відповідно до п. 2.3.50 "Положення про автоматизовану систему документообігу суду", шляхом повторного перерозподілу, була передана судді Бутенко М. В., та ухвалою суду від 06.12.2018 року прийнята до свого провадження. Ухвалою суду від 30.06.2020 року судом були витребувані докази по справі. 17.03.2023 року, представником позивача була подана до суду заява про збільшення позовних вимог по справі № 216/1252/15-ц. 16.10.2023 року, від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] були подані письмові пояснення по справі, та заява про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 23.05.2024 року справу № 216/1252/15-ц за первісним позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", про захист прав споживачів, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, та справу № 216/928/17 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - було об`єднано в одне провадження, присвоєно єдиний номер 216/1252/15-ц. 18.09.2024 року судом було отримано заяву від представника [PERSON] - [PERSON] , про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, за наявними в матеріалах справи документами. В судовому засіданні, 06.11.2024 року, представник позивача [PERSON] просила суд розглядати справу без участі сторони відповідача, оскільки за період часу знаходження спочатку двох справ, а потім об`єднаної, в провадженні суду, сторона відповідача постійно своїми заявами про перенесення розгляду справи, навмисно затягувала розгляд справи по суті, зловживаючи своїми правами сторони, а окрім того на сьогоднішній час від сторони відповідача [PERSON] є заява про розгляд справи за їх відсутністю. Представник позивача підтримала уточнені збільшені позовні вимоги АТ КБ «Приватбанка», подані до суду у 2023 році, а у задоволенні зустрічної позовної заяви, просила суд відмовити, просила суд слухати справу без застосування технічних засобів. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27.12.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KRKWGA00151034, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 17500,00 доларів США, з терміном сплати до 26.12.2017 року, та зобов`язався повернути кредит зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом, в строки та в порядку встановленому договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку поранення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобов`язання за даним договорам виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідне до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № KRKWGA00151034. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення Відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача дострокове вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач за Договором №Б/Н від KRKWGA00151034 від 27.12.2007 року, згідно розрахунків, та уточнених позовних вимог має заборгованість у розмірі - 31903.69 доларів США, з яких: 7183.65доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 1825.58 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1505.00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 21389.46 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором), які сторона позивача за первісним позовом і просить суд стягнути на свою користь. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому за приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитом згідно розрахунку та судові витрати про справі. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про захист прав споживачів, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,, яку він обґрунтовує наступним: Статтею 192 «Гроші (грошові кошти)» встановлено, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 3 «Кошти в Україні» Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Дії, які належать до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом визначені в ст.4 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму»: "1. До легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані з коштами (власністю), одержаними (здобутими) внаслідок вчинення злочину, спрямовані на приховування джерел походження зазначених коштів (власності) чи сприяння особі, яка є співучасником у вчиненні злочину, що є джерелом походження зазначених коштів (власності)." Статтею 18 «Запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовим установам під час здійснення (надання) фінансових послуг забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки. 27 грудня 2007 року між [PERSON] та «Приватбанком» був підписаний кредитний договір KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року. Зазначений Договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Відповідачем для будь-яких клієнтів-фізичних осіб (договір приєднання). Відповідно до п. 1.1, 7.1 кредитного договору № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 «7.7 Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з «27» грудня 2007 р. по «26» грудня 2017 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії, а саме у розмірі 17500,00 доларів США. Згідно пунктів, 7.1,7.2 кредитного договору № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року Банк зобов`язався надати грошові кошти з 27.12.2007 року, а Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 26.12.2017 року. Пунктом 7.1 кредитного договору № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року не визначена істотна умова договору, передбачена ст.1054 та ст.1066, ч. 3 ст.1068 ЦК України: «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу» В кредитному договорі № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту (відсутня істотна умова кредитного договору) Видача готівкової іноземній валюти відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів НБУ можлива лише з банківського рахунку клієнта банку «клієнтського рахунку, поточного рахунку, балансового рахунку 2620): - ст.1066 ч. 3.ст.1068 гл.72 ЦК України; - п.1.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»; - пунктів 1.8, 1.9, 6, 7.1, 7.8, 7.12, 7.13 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. №492; - п.4 гл.3 розділу III «Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої постановою Правління НБУ №337 від 14.08.04; - п.2.1.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», яка затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.98; - п.2.3 «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року №495. - п.9.4. глави 9 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків", затвердженої постановою Правління НБУ № 279 від 06.07.2000р. Кредитний договір № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року є змішаним договором (кредитний договір та договір банківського рахунку), який регулюється положеннями гл.71 ЦК України та гл.72 ЦК України. Позичковий рахунок на ім`я [PERSON] не був відкритий в ЗАТ «КБ «Приват Банк», та до цього часу письмово не узгоджений у в кредитному договорі № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року, що в подальшому унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку. До цього часу безготівкова іноземна валюта не перерахована з позичкового рахунку на банківський (поточний) рахунок позивача. Банківський (поточний, клієнтський) рахунок на ім`я [PERSON] не був відкритий в ЗАТ -КБ «Приват Банк» до цього часу, що унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси. Таким чином, відповідач зобов`язався надати [PERSON] кредит в сумі 17500,00 доларів США в період з 27.12.2007 року по 26.12.2017 року, але не надав ці гроші. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення кредитного договору, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року № 2121-Ш - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу (Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15- рп/2011). Всупереч вимогам п.1 ст. 11Закону України "Про захист прав споживачів", ст.80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" позивачу при підписанні кредитного №13/2011 від 08.09.11 відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідачем було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання відповідачем вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у. розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом 3.4 мазаної постанови Національного банку України визначено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та вкриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у кредитному договорі № 575- 006/08Р від 24 жовтня 2008 відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів"для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року, Постанови Правління НБУ № 495 від 14.10.2004 р., абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України та Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банком не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням відповідача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.» Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, що є порушенням ч.5 ст.203 ЦК України. За правилами ст. 236 ЦК України, правочин, у випадку визнання його судом недійсним, є «дійсним з моменту його вчинення. Тобто, визнаний недійсним може бути лише вчинений правочин (укладений договір), тобто такий, що фактично відбувся. Така правова позиція викладена в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від fc. 11.2009 року № 9, де зазначено, що: - відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено; - у зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 -210, 640 ЦК тощо); - зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст. 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації; - встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Кредитний договір № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року є безгрошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а змовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, якій регулює відносини спеціальних суб`єктів - часників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст.1046 - 1048 ЦК України. (Правова позиція Верховного Суду України у постановах від 30 травня 2012 р. № 6-48цс12, від 18 липня 2012 року № 6-79цс12 доведена до судів в п.8 інформаційного листа №10-1390/0/4-12 від 27.09.12 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ). До приведення законодавства у відповідність з цим Законом закони країни та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом (ч.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків в фінансових послуг»). Визначення фінансової послуги наведено у п.5 ч. 1 ст.1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у спадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Пунктом 6 частини першої статті 4 "Фінансові послуги" Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко визначено, що фінансовою послугою вважається надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надано визначення фінансового кредиту, а саме це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Статтею 6 ''Договір про надання фінансових послуг" Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що: 1. Фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне остання правових наслідків. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно дно до умов договору, актів цивільного законодавства. Статтею 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу та необережності), якщо інше не встановлено законом. У ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на їй підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] зазначає, що не отримував 27.12.2007 року з операційної каси банку 17500,00 доларів США, відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України, п.4 гл.3 розділ III «Інструкції про касові операції в банках України» в ї станом на 27.12.2007 року (затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 №337 та п. 2.3. Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затверджена постановою Правління НБУ від 20.10.04 № 495: "2.3. Операції з видачі клієнтам готівки в національній та іноземній валютах з кас банків відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних видаткових документів, визначених Інструкцією про касові операції, такими бухгалтерськими проводками: видача готівки юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних та інших рахунків: Дебет - 2520, 2530, 2600, 2650; Кредит -1001, 1002; видача готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків: Дебет - 2620, 2630, 2635; Кредит-1001,1002." Дані постанови правління НБУ є нормативно-правовими актами НБУ та актами цивільного законодавства. Банком не виконано грошове зобов`язання за кредитним договором, що є підставою визнання вказаного кредитного договору № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року недійсним на підставі ч. 1 ст.1051 ЦК України, а також похідного від нього іпотечного договору від 27.12.2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 4089. Відповідно до частини 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного в`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. 27.12.2007 року, між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк Приват Банк» був підписаний Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. зареєстрований в реєстрі за номером № 4089. Частиною 2 ст.548 ЦК України визначено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. У зв`язку з усім вищезазначеним [PERSON] просить суд задовольнити його зустрічну позовну заяву та визнати недійсним кредитний договір № KRKWGA00151034 від 27 грудня 2007 року та договір іпотеки зареєстрований в реєстрі за № 4089 від 27 грудня 2007 року. Окрім зустрічної позовної заяви, стороною [PERSON] подано клопотання про застосування позовної давності суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідач [PERSON] отримав у 2007 році кредитні кошти, та користується ними. Термін дії договору до 26.12.2017 року. До 28.05.2014 року, включно, [PERSON] здійснював погашення по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості. За даними вказаного розрахунку відповідач останній раз вносив кошти на погашення заборгованості саме 28.05.2014 року, що свідчить про визнання останнім наявності кредитних зобов`язань перед позивачем, та вказує на переривання перебігу строку позовної давності. При цьому "Приват Банк" звернувся до суду з позовом 05.03.2015 року, отже, підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] та застосування строків позовної давності суд не вбачає. 14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування Позивача з ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про Акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви, у зв`язку з чим у зазначеній цивільній справі назва позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає заміні на АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. За таких обставин суд вважає можливим позовну заяву за первісним об`єднаним уточненим позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити, в задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовити. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовами, та з урахуванням збільшення позовних вимог, та доплатою судового збору, було сплачено судовий збір в розмірі 20408,59 грн., який підлягає стягненню з [PERSON] на користь АТКБ «Приватбанка». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved