Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

05.07.2024 року позивач в особі свого представника за посадою засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №585478 від 21.04.2021 року, укладеним між відповідачкою та ТОВ «Слон кредит», вимоги за яким спочатку передані первинним кредитором товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на підставі договору факторингу від 26.11.2021 року №26-11/2021, а вже до позивача вимоги за вказаними договорами перейшли від другого кредитора на підставі договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, на суму 150829,07 грн. з яких: 43418,51 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 60191,45 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, та 47219,11 грн. - заборгованість за відсотками у період з 10.01.2023 року до 04.06.2024 року, а також 3028,00 грн. - витрат по сплаті судового збору та 25000,00 грн. - витрат на правову допомогу, які складаються з 4000,00 грн. - витрат на надання усної консультації з вивченням документів, 6000,00 грн. - підготовка пропозицій та 15000,00 грн. - витрати на складання позовної заяви для подання до суду. Позивач у позовній заяві також надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді від 29.07.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.40). Позивач про вказану ухвалу був проінформований засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.42), а відповідачка у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.43). Інші заяви, клопотання у справі від сторін та їх представників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Відповідачка не подавала відзив на позовну заяву. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 21.04.2021 року між відповідачкою та товариством з обмеженою відповідальністю «Слонкредит» укладено договір №585478 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого первинний кредитор надав відповідачці кредит у розмірі 43750,00 грн. строком на 1096 днів зі сплатою 25% в день за перший день користування кредитом та 85% річних за всі наступні дні користування кредитом. При цьому у вказаному договорі (п.2.1) була зазначена його особливість, а саме кошти відповідачка отримувала у розмірі 35000,00 грн, а інші 8750,00 грн. відразу перераховувалися відповідачкою первинному кредитору для погашення процентів за перший день користування кредитом (а.с.5-6). Грошові кошти у розмірі 35000,00 грн., на думку позивача, були позивачкою отримані, що підтверджує платіжне доручення №5133 від 21.04.2021 року щодо перерахування коштів відповідачці на її рахунок, відкритий в АТ «Снес банк» №583003460000026202908382941 (а.с.9, зворотній бік). В той же час станом на 21.04.2021 року такого банку в Україні як «Сенс банк» не існувало. Лише 12.08.2022 року зборами акціонерів було затверджено зміни найменування АТ «Альфа-банк» в АТ «Сенс-банк», які 30.11.2022 року були внесені до єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, вказаний доказ протирічить фактам дійсності, а тому визнається судом недопустимим відносно даної справи та до уваги не приймається. З`ясування причин чи він був підроблений при зверненні до суду чи з інших підстав містить інформацію, яка не відповідає дійсності не входить до предмету вирішення в даній справі. 26.11.2021 року між первинним кредитором та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №26-11/2021 (а.с.13-14), відповідно до якого вимоги щодо відповідачки перейшли другому кредитору на суму 62154,21 грн., з яких 43481,51 грн. - тіло кредиту та 18735,70 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, що підтверджується як копіями акту приймання-передавання реєстру боржників (а.с.15, зворотній бік), так і самим реєстром боржників і витягом з нього щодо відповідачки (а.с.16-18), враховуючи, що другий кредитор виконав умови договору факторингу від 26.11.2021 року, сплативши обумовлену в договорі для того, аби він міг вважатися таким, який діє, суму (а.с.15). 10.01.2023 року між другим кредитором та позивачем по справі був укладений договір відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідачки (а.с.19-21), відповідно до якого вимоги щодо відповідачки перейшли позивачу на суму 103609,96 грн., з яких 43418,51 грн. - тіло кредиту та 60191,45 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, що підтверджується як копією витягу з реєстру боржників (а.с.25), та і реєстром боржників разом із актом прийому-передачі боржників, укладеними між другим кредитором та позивачем (а.с.21, зворотній бік - 23). Слід зазначити, що відповідно до п.п.7.2 договору відступлення права вимоги від 10.01.2023 року №10-01/2023 було зазначено, що відповідні вимоги позивач може оплатити другому кредитору на протязі 1065 календарних днів з дня укладання договору, тобто на час подання позову позивач вказані вимоги не оплатив, що, у той же час, не є його обов`язком, який впливає на розгляд справи по суті. Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що вимоги до відповідачки позивач не отримав, оскільки у справі відсутній допустимий доказ перерахування їй кредитних коштів у розмірі 35000,00 21.04.2021 року. Той факт, що в подальшому вимоги до відповідачки переходили до інших кредиторів, які повинні були перевіряти отриманні ними вимоги на предмет підтвердження їх існування не може бути підставою для того, аби рахувати вказані договору доказами видачі первинним кредитором кредиту відповідачці. За загальним правилом, що не впливає на прийняте судом рішення, у справі також не зрозуміло, чому позивач допустив нарахування відсотків відповідачці у період з 10.01.2023 року до 04.06.2024 року, хоча строк дії договору сплинув 21.04.2024, коли право нараховувати відсотки за користування кредитом у позивача вже припинилося. Крім цього, не зрозуміло, як нараховувався борг первинним кредитором відповідачці, а саме як зараховувалися її платежі, які надходили для перевірки відповідності таких зарахувань, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості при переході права вимоги до другого кредитора ТОВ «Вердикт капітал» вбачається, що сума боргу по тілу кредиту зменшилася з 43750,00 грн. до 43418,51 грн., що вказує на оплати, однак встановити, що це були за оплати, чи здійснювалися вони відповідачкою чи будь-яким іншим шляхом відбувалися відповідні зміни неможливо. Обов`язок доказування усіх зазначених судом питань повністю лежить на позивачі, який жодних дій для підтвердження дійсності та чіткості своїх вимог в даній справі не зробив. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати за результатами розгляду справи, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, слід залишити за позивачем на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed