Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивачки 31 травня 2024 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Шупиком О.А., до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. 13 червня 2024 року Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу про передачу зазначеної справи до Святошинського районного суду міста Києва за підсудністю. Справа надійшла до Святошинського районного суду міста Києва 26.07.2024. Позов обґрунтований тим, що: - [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . - [PERSON] з 2019 року свої батьківські обов`язки не виконує: не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього стану, не створює умов для отримання ним освіти, не забезпечує його матеріально, не забезпечує його належний медичний догляд. У судовому засіданні позивачка та її представник позовну вимогу підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позові, просили її задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Додатково позивачка пояснила, що після розірвання шлюбу з [PERSON] жодного разу його не бачила, його теперішнє місце перебування невідоме. З дитиною проживає у тій же квартирі, у якій проживала з відповідачем, номер телефону не змінювала. З дитиною [PERSON] не спілкується, його успіхами не цікавиться, матеріально сина не утримує. Також зазначила, що син батька не пам`ятає та шукає уособлення батьківської фігури в найближчих родичах (дядькові та дідові). Протягом п`яти років вона утримує дитино самостійно, оскільки працює на двох роботах, має стабільний дохід. Представник позивачки додатково акцентував, що [PERSON] у 2014 році притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо свої колишньої дружини, [PERSON] , має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу. Позиція відповідача Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Позиція третьої особи Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. 24 жовтня 2024 року подав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі. За змістом положень частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Неявка у судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, що її належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. ІІ. Процесуальні дії суду 19 серпня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 11 вересня 2024 року. До позовної заяви представник позивачки додав клопотання про витребування від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації письмовий висновок про доцільність/недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зазначене клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі від 19 серпня 2024 року. До позовної заяви представник позивачки додав клопотання про залучення до участі у справі Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Зазначене клопотання суд залишив без розгляду, про що зазначив в ухвалі від 19 серпня 2024 року. На підставі заяви представника позивачки підготовче засідання, призначене на 11 вересня 2024 року, суд відклав на 02 жовтня 2024 року. 02 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 30 жовтня 2024 року. 02 жовтня 2024 року представник позивачки подав заяву про виклик і допит свідків: [PERSON] , [PERSON] . Зазначену заяву суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі від 02 жовтня 2024 року. Інші заяви чи клопотання учасники справи не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вирішуючи питання про проведення заочного розгляду справи, суд зазначає таке. Два поштові конверти, якими відповідачу на його зареєстроване місце проживання суд направив ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками (а.с. 98, 115), повернулися до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Суд зауважує, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Також суд повідомляв [PERSON] про розгляд справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (а.с. 101, 113). З огляду на викладене, суд ужив всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи. Оскільки відповідач відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, а також ураховуючи те, що позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечила, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Обставини, які встановив суд 19 вересня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 19.09.2017, актовий запис № 2406 (а.с. 32). Позивачка і відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 06.12.2017, актовий запис № 5028 (а.с. 33). Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/19187/19 від 27.11.2019 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 36-38). Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/19898/19 від 25.03.2020 з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина, [PERSON] в твердій грошовій сумі 2 000,00 гривень щомісячно (а.с. 39-42). 08 жовтня 2021 року державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрив виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 760/19898/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON] , про що прийняв відповідну постанову (а.с. 45). Відповідно до довідки розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № [NUMBER] від 05.04.2024 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON] , станом на 01 квітня 2024 року становить 112 000,00 гривень (а.с. 46-47). Згідно з довідкою, виданою закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 669 Святошинського району міста Києва 25.03.2024 за № 41, [PERSON] відвідує вказаний заклад з 01.09.2021. Протягом часу перебування в закладі дитину приводила і забирала мама, [PERSON] , та бабуся зі сторони мами, [PERSON] [PERSON] за весь час перебування дитини в закладі не з`являвся, успіхами та досягненнями дитини не цікавився (а.с. 50). Згідно з довідкою, лікарем-педіатром [PERSON] 03.04.2024, [PERSON] перебуває на обліку у філії № 2 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва з 15.09.2020. На прийом до лікарів дитину приводила мама, [PERSON] , та бабуся зі сторони мами, [PERSON] [PERSON] за весь час перебування дитини на обліку жодного разу дитину на прийом не привів, станом його здоров`я не цікавився (а.с. 51). На підставі договору дарування частини квартири, посвідченого Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою, 05.05.2023 за р. № 6-109 [PERSON] належить 1/2 частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 60-61). Право власності [PERSON] на вказану частку зареєстроване 05.05.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 331339472, виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно, державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Шарафетдіновою Н.В. 05.05.2023, номер відомостей про речове право 50166183 (а.с. 62). Допитана як свідок у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що працювала нянею малолітнього [PERSON] від серпня 2019 року до вересня 2024 року. Дитину виховувала лише мати, про батька вона нічого не чула, жодного разу його не бачила. Підтвердила, що малолітнім [PERSON] опікується позивачка та її родина, зокрема бабуся і дядько. Дитина не ідентифікує відповідача як батька, оскільки він відсутній у житті дитини. З родичами по батьківській лінії дитини не спілкується, їх не знає. Допитаний як свідок у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що є рідним братом позивачки та дядьком і хрещеним її сина. Зазначив, що батька дитини не бачив з 2019 року, про те де він перебуває, нічого не знає. [PERSON] востаннє приходив на день народження сина, коли йому був рік. Підтвердив, що відповідач дитину не виховує, її розвитком не цікавиться, матеріально не утримує. ІV. Мотиви і оцінка суду Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язку можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України). Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічна за змістом норма закріплена у статті 180 СК України. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц Верховний Суд виснував, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17, від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19, від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17, від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, п. 100) від 16.07.2015, «М.С. проти України» (заява № 2091/13, п. 76) від 11.07.2017, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі, що розглядається: - [PERSON] тривалий час (близько п`яти років) не виявляє до свого сина жодного інтересу. Надані позивачкою письмові докази та показання свідків беззаперечно підтверджують, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його внутрішнього стану, не створює умов для отримання ним освіти, не забезпечує його матеріально, не забезпечує його належний медичний догляд; - відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не подав відзиву на позов та не навів суду будь-яких аргументів, якщо у нього такі існували, що спростовують доводи позивачки і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог. Жодних доказів заінтересованості у вихованні сина [PERSON] суду не подав. Наведене свідчить, що [PERSON] свідомо знехтував своїми батьківськими обов`язками щодо свого сина, [PERSON] , тому суд задовольняє позов повністю. Оцінку доводам позивачки та її представника щодо матеріального стану позивачки, рівня її доходу, вчинення відповідачем домашнього насильства і наявності невиконаних аліментних зобов`язань стосовно його попередньої дружини, суд не надає, позаяк вони не мають значення для цієї справи. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» № 5450-7702-2195-5283 від 24.05.2024 (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved