Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] , в особі\~представника \~адвоката Кофанова\~А.В.,\~ звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що позивач у справі 01.05.2021 був прийнятий на роботу відповідачем, на посаду керуючого магазином філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі, тобто він працював за трудовим договором. 25.08.2023 позивач звільнився з роботи, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день звільнення позивача йому була нарахована заробітна плата за серпень 2023 року у розмірі 29\~319 грн. 60 коп. Проте, в день звільнення ця заробітна плата сплачена не була і не сплачена станом на час звернення [PERSON] до суду із позовом. Крім того, на момент звільнення позивач мав 24 дні невикористаної відпустки, і у наказі про припинення трудового договору відповідачем було зазначено про виплату йому грошової компенсації за цю невикористану відпустку, проте, у день звільнення відповідна компенсація позивачу не було виплачена і залишається невиплаченою до часу звернення до суду з позовом. Заборгованість по компенсації за невикористану відпустку, за розрахунком позивача, становить 13\~704 грн. 13 коп. У зв`язку з порушенням відповідачем строків розрахунку при звільненні, позивач вважає, що відносно відповідача мають бути вжиті заходи майнової відповідальності за вчинення таких дій, передбачені ст. 117 КЗпП України, зокрема відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.08.2023 по 25.02.2024. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] , в особі свого представника адвоката Кофанова А.В., просив суд стягнути з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача нараховану, але невиплачену суму заробітної плати у розмірі 29\~319 грн. 60 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 13\~704 грн. 13 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 193\~231 грн. 55 коп., а всього стягнути 236\~255 грн. 28 коп. Ухвалою судді від 21.06.2024 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Вирішено перше судове засідання провести 22.07.2024. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача ТОВ «ДІЄСА» відомості про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] , розмір компенсації за невикористану відпустку на момент звільнення, та про розмір середнього заробітку на час звільнення за два останні місяці роботи. Вказана ухвала суду, якою у тому числі були витребувані докази, доставлена відповідачу ТОВ «ДІЄСА» в електронному вигляді в Електронний кабінет відповідача 21.06.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу, а також 01.07.2024 поштовим зв`язком, разом із позовною заявою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, ухвала суду в частині витребування документів виконана не була, у зв`язку з чим ухвалою суду від 22.07.2024 до ТОВ «ДІЄСА» застосовано заходи процесуального примусу у виді штрафу, а саме стягнуто в дохід державного бюджету з ТОВ «ДІЄСА» штраф у сумі 1,5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 4542 грн. Одночасно із застосування заходів процесуального примусу, судом було повторно витребувано у ТОВ «ДІЄСА» відомості про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] , розмір компенсації за невикористану відпустку на момент звільнення, та про розмір середнього заробітку на час звільнення за два останні місяці роботи, зазначено про необхідність надання витребуваних судом документів не пізніше десяти днів із дати отримання вказаної ухвали. Ухвала суду від 22.07.2024 була доставлена в Електронний кабінет відповідача 25.07.2024, а поштовим зв`язком 05.08.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно. Проте, відповідач вимоги ухвали суду не виконав, витребувані судом докази так і не надав. Крім того, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву станом на час день ухвалення судом рішення, а тому суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в них докази у сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.05.2021 перебував у трудових відносинах із ТОВ «ДІЄСА», де працював на посаді керуючого магазином філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача. Відповідно до наказу № Z00/24/08/027 про припинення трудового договору від 25 серпня 2023 року, [PERSON] звільнено з посади керуючого магазином Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 2 ТОВ «ДІЄСА» за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, та наказано виплатити позивачу компенсацію за 24 невикористаних календарних днів відпустки. Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата\~-\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Як стверджує позивач, при його звільненні та станом на час звернення до суду з позовом, відповідач не здійснив з ним розрахунок, не виплатив заборгованість по заробітній платі та компенсацію за відпустку. ТОВ «ДІЄСА», будучи обізнаним про звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, доводи позивача, викладені у позовній заяві, не спростувало, витребувані судом докази суду не надало. Розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що згідно довідки від 31.10.2023 № Z0000000522, у серпні 2023 року [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 29\~319 грн. 60 коп. (5\~717 грн. 32 коп. утримання податків та зборів, 23\~602 грн. 28 коп. належало до виплати позивачу). Відомостей щодо її виплати позивачу при звільненні, що повинен був зробити відповідач в силу ст. 116 КЗпП України, суду не надано. З огляду на ці обставини, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 29\~319 грн. 13 коп. є законними та обґрунтованими. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача компенсації за 24 календарні дні невикористаної відпустки. Наданими позивачем документами підтверджується факт того, що на час звільнення [PERSON] з ТОВ «ДІЄСА» він мав право на виплату компенсації за 24 календарні дні невикористаної відпустки. Відповідачем не заперечувався факт невиплати позивачу вказаної суми компенсації. Крім того, на підставі ухвали суду про витребування доказів, відповідачем не надано розрахунок заборгованості, а відтак суд вважає, що суму компенсації за невикористані дні відпустки слід обраховувати з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у редакції, яка діяла на час звільнення позивача із роботи. Так, згідно абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 100, у редакції, яка діяла на час звільнення позивача із роботи, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до довідок Форми ОК-5 та Форми ОК-7, за останні 12 календарних місяців роботи, що передували обов`язку відповідача виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки, з 01.08.2022 по 31.07.2023, ТОВ «ДІЄСА» нараховано [PERSON] заробітну плату у розмірі 255\~323 грн. 86 коп., при цьому у цей період було 365 календарних днів. Таким чином, середній заробіток для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки розраховується таким чином: 255\~323,86 грн./365 днів = 699,52 грн., а тому належна до виплати позивачу компенсація за 24 календарні дні невикористаної відпустки становить 16\~788,48 грн. (24дні х 699,52 грн.). Судом встановлено, що [PERSON] просив стягнути компенсацію за невикористані дні відпустки меншу, ніж йому належало до виплати, у розмірі 13\~704 грн. 13 коп., при цьому, суд вважає, що такий розмір було обраховано позивачем помилково, виходячи із Постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» із змінами, які були внесені після звільнення позивача з роботи. Проте, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі (ст. 13 ЦПК України), який передбачає, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації за 24 дні невикористаної відпустки у розмірі 13\~704 грн. 13 коп., як позивач просив у своєму позові. Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику [PERSON] усіх сум, що належали йому при звільненні, що не заперечується відповідачем, з ТОВ «ДІЄСА» необхідно стягнути на користь позивача 43023 грн. 73 коп. заборгованості з виплати заробітної плати, у тому числі грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в межах розміру заявлених позовних вимог. Крім того, звернувшись до суду з указаним позовом до ТОВ «ДІЄСА», позивач просить стягнути з відповідача на його користь, окрім нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.08.2023 по 25.02.2024, у розмірі 193\~231 грн. 55 коп. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи від 31.10.2024, яка видана ТОВ «ДІЄСА», у липні та червні 2023 року, які передували звільненню позивача з роботи, позивач заробітну плату не отримував. За квітень та травень 2023 року [PERSON] було нараховано відповідачем заробітну плату у загальному розмірі 63 427 грн. 26 коп. Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 1475,05 грн. (63 427 грн. 26 коп. - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 43 робочі дні (20 робочих днів у квітні 2023 року + 23 робочих дні у травні 2023 року). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25.08.2023 по 25.02.2024, а це 131 робочий день, становить 193\~231,55 грн. (1475,05 грн.х131) Відповідач протягом розгляду вказаної справи судом, правом на подання відзиву на позов не скористався, будь-яких заперечень проти позовних вимог, у тому числі доводів щодо не співмірності суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, не висловив. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити у повному обсязі. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 29\~319,60 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 13 704,13 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 193 231,55 грн, з яких в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини 1, 6\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при зверненні до суду з позовом судовий збір в сумі 1932, 32 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved