Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (т. 1 а.\~с. 37-41, 52-56, 74-78), просила зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні часткою квартири [ADDRESS] ; встановити порядок користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , загальною площею 56,1 м2, житловою площею 30,1 м2, між нею та [PERSON] , виділивши їй у користування житлову кімнату №\~7 площею 17,4 м2, а [PERSON] житлову кімнату №\~ [NUMBER] площею 12,7 м2, інші приміщення: коридор №\~1 площею 12,6 м2, ванну кімнату №\~2 площею 2,6 м2, вбиральню №\~ [NUMBER] площею 1,0 м2; кухню площею 8,3 м2, кладовку №\~6 площею 1,5 м2, залишити у їх спільному користуванні. В обґрунтування позову зазначала, що вона та відповідач [PERSON] із 2011 року перебували у шлюбі та постійно проживали у квартирі [ADDRESS] , частка якої належить відповідачу [PERSON] [INFO] у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] . 16 січня 2018 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. 12 грудня 2019 року вона на підставі договору купівлі-продажу придбала частку квартири [ADDRESS] , інша частка цієї квартири належить [PERSON] . Після придбання частки вказаної квартири вона та її дочка постійно проживали в ній. У 2021 року вона з дочкою поїхали на свята до батьків та повернувшись не змогли потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях та до квартири не допускає. Таким чином, вона та її дочка позбавлені можливості користуватися, належною їй часткою квартири. Вказувала, що між нею і відповідачем виникають сварки щодо порядку користування належною їм на праві спільної часткової власності вказаною квартирою, посилалася на те, що квартира є двокімнатною, складається з двох кімнат №\~ [NUMBER] площею 12,7 м2 і №\~7 площею 17,4 м2. При купівлі часток цієї квартири а ні у нею, а ні у відповідача у договорі купівлі-продажу не зазначено, яка саме частина квартири чи кімната продається, тому враховуючи, що їх спільна дочка [PERSON] проживає разом з матір`ю, у кімнаті №\~5 площею 12,7 м2 відсутні умови проживання та розвитку дитини, тому вважає за доцільне, щоб саме кімната №\~ [NUMBER] площею 17,4 м2 була виділена в її користування. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Безштанько С.М. у суді позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лобок В.М. у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у їх задоволенні відмовити. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 21 травня 2009 року відповідач [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] . Квартира житловою площею 30 м2, загальною 56,1 м2, договір посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Журавською В.В., зареєстрований в реєстрі за №\~1-1486. 10 вересня 2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю. 16 січня 2018 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. 20 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] . Квартира житловою площею 30 м2, загальною площею 56,1 м2, договір посвідчений державним нотаріусом Броварської районної нотаріальної контори Журавською В.В., зареєстрований в реєстрі за №\~1-4336. Зі змісту цього договору купівлі-продажу вбачається, що співвласник квартири [ADDRESS] [PERSON] своєю заявою, посвідченою нотаріусом, відмовився від привілеєвої купівлі зазначеної частки квартири. Відповідно до технічного плану квартира [ADDRESS] і належить сторонам на праві спільної часткової власності, ця квартира має загальну площу 56,1 м2, житлову площу 30,1 м2, складається із двох житлових кімнат: №\~5 площею 12,7 м2 і №\~7 площею 17,4 м2 та інших приміщень: коридору №\~1 площею 12,6 м2, ванної кімнати №\~2 площею 2,6 м2, вбиральні №\~3 площею 1,0 м2; кухні площею 8,3 м2, кладовки №\~6 площею 1,5 м2. Із наданих до суду висновків по зверненню [PERSON] до правоохоронних органів, довідок, виданих правоохоронними органами, в яких відображено звернення позивача внаслідок протиправних дій відповідача, актів складених Калинівською селищною радою Броварського району Київської області вбачається, що відповідач [PERSON] періодично чинив перешкоди у користуванні позивачу належною часткою квартири [ADDRESS] , а саме змінював замки на вхідних дверях квартири, не допускав [PERSON] до помешкання, між сторонами часто виникали сварки та конфліктні ситуації. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 8 вказаної Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Відповідач неодноразово змінював замки на вхідні двері до спірної квартири кімнати, не надавав позивачу ключі та доступ до квартири, здійснював пошкодження її майна, тобто здійснював перешкоди позивачу користуватися квартирою. Виходячи із наведених норм та встановлених судом обставин, враховуючи порушення відповідачем правил співжиття, суд вважає, що позов у цій частині вимог про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні часткою квартири [ADDRESS] , є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення порядку користування між сторонами належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом вище та вбачається із договорів купівлі-продажу, на підставі яких кожна із сторін придбала по частці спірної квартири, у даних договорах не визначено яка саме кімната у двокімнатній квартирі [ADDRESS] придбана кожною із сторін. Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови №\~20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У судовому засіданні із пояснень позивача та відповідача, суд встановив, що у 2009 році відповідач [PERSON] , придбавши частку квартири [ADDRESS] , заселився у житлову кімнату №\~7 площею 17,4 м2 і з того часу постійно в ній проживавав, як у період перебування сторін у шлюбі, так і після розірвання шлюбу між ними, чого не заперечувала позивач у суді. Також позивач у суді підтвердила, що при купівлі частки вказаної квартири вона купувала саме кімнату [ADDRESS] . Разом з тим, позивач заявляє вимоги про виділення їй у користування саме кімнати №\~ [NUMBER] площею 17,4 м2, посилаючись на те, що інша кімната [ADDRESS] у вказаній квартирі не облаштована для проживання спільної дочки сторін. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine, заява № 30856/03) поняття житло не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виходячи з наведеного вище, суд враховуючи придбання частки квартири відповідачем у 2009 році, довготривале проживання його саме у цій кімнаті, тобто існуючий певний порядок використання спільного часткового майна між сторонами, суд вважає за доцільне встановити порядок користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , між сторонами, виділивши позивачу [PERSON] у користування житлову кімнату №\~ [NUMBER] площею 12,7 м2, відповідачу [PERSON] житлову кімнату №\~ [NUMBER] площею 17,4 м2, інші приміщення квартири: коридор №\~1 площею 12,6 м2, ванну кімнату №\~2 площею 2,6 м2, вбиральню №\~ [NUMBER] площею 1,0 м2; кухню площею 8,3 м2 та кладовку №\~ [NUMBER] площею 1,5 м2, залишити у їх спільному користуванні, що на думку суду, при такому порядку користуванні приміщеннями квартири житлові умови сторін будуть відповідати можливостям реалізації ними своїх прав співвласників майна із урахуванням балансу інтересів кожного зі співвласників, тому позовні вимоги [PERSON] у цій частині підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1984 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial