Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Лукачко І.Й. звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 24.08.2017 року позивач та відповідач успадкували по 1/2 частці квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] . Після реєстрації квартири відповідач розпоряджається спільною власністю на власний розсуд, змінила замки на вхідних дверях та перешкоджає позивачу у користуванні належним йому майном. У зв`язку з наведеним, позивач просить винести рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення позивача у належну йому квартиру та стягнути судові витрати по справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Адвокат Лукачко І.Й., який діє на підставі ордеру, подав заяву, в якій просить провести розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзиву не подала. Представник відповідача адвокат Габор Я.І. подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, позовні вимоги заперечує, оскільки позивачем не надано доказів створення йому перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяви адвоката позивача та представника відповідача про розгляд справи без їх участі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 серпня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І., зареєстрованого в реєстрі № 6529, [PERSON] , [INFO] успадкував 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] . 1/2 частки вказаної квартири успадковано відповідачем [PERSON] . Право власності на належну частку квартири позивачем зареєстровано 24.08.2017 року, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95484608. Згідно відповідей Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 07.08.2023 р. та 24.04.2024 р. позивач [PERSON] звертався до органів поліції (повідомлення ЄО № 42880від 02.08.2023 р., № 3347 від 18.04.2024 р.) щодо прийняття заходів відносно [PERSON] , яка чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою. Після розгляду даної заяви [PERSON] надано відповідь та рекомендовано звернутись до суду, тому що в цій ситуації вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею восьмою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. У справі встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною частковою власністю сторін, тобто фактично кожному належить по частині квартири. Спір між сторонами даної справи виник щодо наявності/відсутності перешкод у [PERSON] щодо користування вказаною квартирою та вселення у квартиру. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд, проаналізувавши і оцінивши надані докази, подані сторонами, дійшов висновку про те, що у позивача правомірно виникло право на користування вказаним житловим приміщенням. Доказів того, що позивач забезпечений іншим житлом матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення до квартири. Предметом позову [PERSON] є матеріально-правова вимога, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, усунення перешкод у користуванні житловою квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Оскільки суд встановив, що позивач фактично на даний час у спірній квартирі не проживає, не має можливості потрапити до неї та, враховуючи, що відповідач заперечує проти задоволення позову, що, у свою чергу, також свідчить про те, що вона чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення підлягають задоволенню. В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не було заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. У зв`язку з задоволенням позовних вимог [PERSON] з відповідача [PERSON] на його користь підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved