Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, в якому просила суд скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , накладений державним нотаріусом П`ятої Миколаївською державної нотаріальної контори Жебрак О.В. від 22.12.2006 року на підставі Договору довічного утримання № 2-1211 від 22.12.2006 року, реєстраційний номер 4273947. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] в м. Миколаєві помер син позивача, [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина яка складається з квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу та її сину, [PERSON] , на праві спільної часткової власності по 1/2 частці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.2002 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради. Право власності за ними було зареєстровано в Миколаївському МБТІ 20.03.2002 року за реєстровим № 7414 у реєстровій книзі № 135. Проте, 22.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) № 2-1211, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві особистої власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язався надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення. Позивач вказала, що [PERSON] все своє життя проживав разом із своєю матір`ю, позивачем по справі [PERSON] . У зареєстрованому або фактичному шлюбі не перебував. Дітей не мав. Заповіту на випадок своєї смерті не залишив. Таким чином, позивач, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги за законом, яка вирішила реалізувати своє право на спадкове майно, звернувшись із заявою до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дубрової Т.І. про видачу останній Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Приватним нотаріусом Дубровою Т.І. було відмовлено позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмова мотивована тим, що в ході підготовки документів, приватний нотаріус отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта померлого [PERSON] , та встановив факт накладання на спадкову квартиру арешту на підставі договору довічного утримання від 22.12.2006 року про заборону відчуження. Наявний арешт спадкового майна повністю унеможливлює реалізацію прав позивача, як спадкоємця щодо прийняття спадщини для подальшого володіння та розпорядження. Посилаючись на те, що при укладанні договору довічного утримання № 2-1211 між [PERSON] та [PERSON] був накладений арешт на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , але набувач майна (доглядач) помер, позивач не може реалізувати свої спадкові права. Посилаючись на вказані обставини та неможливість вирішення питання у позасудовому порядку позивач була змушена звернутися в суд за захистом своїх майнових прав. Ухвалою суду від 07.06.2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без участі представника, рішення просив ухвалити відповідно до вимог чинного законодавства. Представники третіх осіб надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, заперечень щодо задоволення позову не мали. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.2002 р. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] . 22.12.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання (догляду), згідно з умовами якого позивач [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язався надавати їй довічно матеріальне забезпечення. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори 22.12.2006 р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1211. З названого договору також вбачається, що 22.12.2006 р. [PERSON] , державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори, на підставі ст. 73 Закону України Про нотаріат та у зв`язку з посвідченням цього договору довічного утримання (догляду), наклалася заборона відчуження зазначеної в договорі 1/2 частини квартири, що належить [PERSON] до припинення чи розірвання договору довічного утримання. Крім того, судом встановлено, що 16.12.2014 р. на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого у цивільній справі № 488/4918/14-ц, у зв`язку з втратою оригіналу свідоцтва про право власності на житло на належну частку квартири, за [PERSON] було визнане право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , отримане ним на підставі свідоцтва про право власності без номера від 15.03.2002 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 20.03.2002 року за реєстровим № 7414 у реєстровій книзі № 135. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 22.09.2023 р. серії [NUMBER] . З метою реалізації своїх спадкових прав позивач [PERSON] , як мати спадкодавця [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дубрової Т.І. Проте 16.04.2024 р. отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що на спадкове майно був накладений арешт на підставі договру довічного утриманні від 22.12.2006 р., відомості про заборону щодо якого були перенесені із Державного реєстру зоборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт, при реєстрації права власності за рішенням суду в Державному реєстрі речових прав від 18.03.2015 р. З метою вирішення питання щодо звільнення майна з-під арешту позивачу було рекомендовано звернути в суд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права». Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та здійснює такі права на власний розсуд. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто протиправно не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У силу вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У силу вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За такого, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони по справі, наявних у матеріалах справи доказів, досліджені судом в нарадчій кімнаті, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved