Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали справи за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Одеської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності частки власності по . Співвласник [PERSON] мала намір оформити договір дарування своєї частки на сина, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до нотаріуса, де останньому стало відомо, що вищевказана квартира перебуває під арештом, який накладений на підставі листа 18144-П9, від 11.08.1997 року Прокуратурою м. Одеси. Позивачі мотивуючи позовні вимоги, зазначають, що вони як співвласники квартири [ADDRESS] не можуть реалізувати свого права на розпорядження своєю власністю що суперечить ст.41 Конституції України, статей 321, 317, 328 Цивільного кодексу України , а тому виникла необхідність в знятті арешту. Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 27.03.2024 року до суду Одеською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву у якому повідомили, що нотаріусом накладено арешт за відсутності підстав, передбачених Законом України «Про нотаріат» та інших законодавчих актів, за відсутності постанови слідчого чи прокурора. При цьому, лист №18144-П9 від 11.08.1997 року не міг слугувати підставою для накладення арешту на майно, через що за даних обставин позовні вимоги до Одеської обласної прокуратури не підлягають задоволенню. 27.03.2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити. 03.06.2024 року до суду від Одеської обласної прокуратури надійшли до суду письмові пояснення. 01.10.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.11.2024 року у судовому засіданні представник позивача адвокат Биков Д.Ю. та позивач [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності частки власності по , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вказано тип обтяження арешт (архівний запис); реєстраційний номер обтяження 8164497, зареєстровано 07.11.2008 року 14:33:19 за №8164497 реєстратором першою одеською державною нотаріальною конторою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Підстава обтяження лист 18144-П9, 11.08.1997 Прокуратура [ADDRESS] , Додаткові дані: Архівний номер 48960ODESSA1, Архівна дата: 05.03.1998, дата виникнення: 11.08.1997, № реєстра: 584-97, внутр.№2801162624EF472C273B. Відповідно до архівної довідки від 25.09.2023 року №2369 Одеський державний нотаріальний архів повідомив, що в матеріалах архівного фонду Першої одеської державної нотаріальної контори переданих на державне зберігання міститься лист 18144-П9 від 11.08.1997 року слідчого слідчо-оперативної групи прокуратури м.Одеси про накладення арешту за адресою: [ADDRESS] . Відомостей щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні. І додатком до довідки надали копію листа 18144-П9 від 11.08.1997 року слідчого слідчого-оперативної групи прокуратури м.Одеси наступного змісту: «Прокуратурой города Одессы разыскивается гражданин [PERSON] проживающий по адресу: [ADDRESS] . В настоящее время решается вопрос о наложении ареста на указанную квартиру. Прошу Вас наложить арест на отчуждение недвижимого имущества /квартиры/ расположенной по адресу [ADDRESS] , до письменного распоряжения прокуратуры города Одессы». Позивачі, посилаючись на те, що [PERSON] до кримінальної відповідальності ніколи не притягувався, постійно мешкає у квартирі [ADDRESS] ніколи від правоохоронних органів не переховувався, звернулися до суду з даним позовом. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» учасником якої є Україна: кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Так, відповідно до довідки Головного управління національної поліції в Одеській області Управління інформаційно-аналітичної підтримки №13/с-46 від 02.11.2023 року Інформації про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, наявності судимості та перебування в розшуку на території України станом на 01.11.2023 року відсутня. Згідно з довідкою Приморського районного суду м. Одеси кримінальні справи відносно [PERSON] в провадженні не знаходились. Вказані правовідносини виникли за дії Кримінального процесуального кодексу України від 1960 року. Порядок накладення арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року. Після набрання чинності КПК України від 2012 року на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства. Таке право передбачене пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України від 2012 року, а саме, що питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Разом з тим, з набранням чинності КПК України від 2012 року права власника, який не є учасником кримінального провадження, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства були порушені його права власника, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону. Відповідно до пункту 10 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2021 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. У ході судового розгляду встановлено, що у відповідності до довідки виданої Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Одеській області від 02.11.2023 року за вих. №13/С-46 відсутня інформація про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, наявності судимості та перебування в розшуку на території України станом на 01.11.2023 року відсутні дані. Одеська обласна прокуратура у листі [PERSON] повідомляє що за обліками інформаційно-аналітичної система «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» громадянин [PERSON] не значиться. Перевірити вказану інформацію за обліками ДІ МВС України не можливо через відсутність повних анкетних даних. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №461/233/17-ц зазначено, що відповідно до положень КПК України у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є його учасником, має право звернутися із клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів у порядку, передбаченому КПК України. Пункт 9 розділу ХІ «Перехідні положення» чинного КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок. Відповідно до ст.170 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. В зв`язку з чим, 02.10.2024 року [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси було подано клопотання про скасування арешту. 23 жовтня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні клопотання [PERSON] про скасування арешту відмовлено. Відповідно до ст.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідачем не доведено причин накладення арешту на майно та не доведено обставини обґрунтування доцільності існування арешту на майні. Окрім цього, майно що належить [PERSON] на який накладено арешт, належить на праві спільної власності і іншим особам, а саме позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які не мають жодного відношення до підстав накладеного арешту і тим самим порушуються їхні права та свободи. При цьому, оскільки арешт на майно позивачів було накладено органом досудового слідства під час досудового розслідування на підставі положень КПК України 1960 року, то ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2013 року у справі №6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 зазначено, що згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. У разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства, такий висновок зробила Велика Палата в постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11. Так як, [PERSON] не є стороною кримінального провадження, не є обвинуваченим, підозрюваним чи засудженим, арешт на майно [PERSON] та доцільність його продовження є недоведеним відповідачем, крім того що арешт накладений на майно є таким що порушує права інших співвласників (позивачів). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33]. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно за ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, аналізуючи норми права, суд вважає, що відсутні підстави у подальшому існуванні арешту на майно позивачів, оскільки відповідачем не обґрунтовано підстави накладення арешту на майно [PERSON] та не підтверджено доцільність продовження вищевказаного арешту, з урахуванням того, що арешт накладений на майно яке належить на праві спільної приватної власності і іншим особам. На підставі викладеного,

Outcome: approved