Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач), який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути на його користь з [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) 200 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди, завданої нею [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог повідомив, що 19.04.2002 між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Посилався на те, що відповідач, перебуваючи разом з [PERSON] поза межами України на території Республіки Чехії, залишила останню без догляду та підтримки і виїхала на тривалий час до іншої країни, в той час як позивач був позбавлений можливості приїхати та забрати доньку до себе у зв`язку з введеними в Україні обмеженнями права на перетинання державного кордону. Також позивач зазначив, що відповідач в присутності неповнолітньої дитини своїми діями норми соціально прийнятої поведінки батьків (зустрічалась з чоловіком, з яким відбулась подружня зрада у минулому, після чого сталося розлучення у сім`ї), перебувала у нетверезому стані. Вказані події сприяли набуттю асоціального досвіду та були психотравмуючими для [PERSON] , яка перебуває у віці, для якого характерні значні та швидкі психологічні і соціальні зміни. Позивач вважає, що протиправною поведінкою відповідача, яка полягає у фактичному невиконанні батьківських обов`язків, залишенні дитини напризволяще, позашлюбних стосунках, [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка підлягає компенсації відповідачем. Розмір відшкодування завданої моральної шкоди оцінено позивачем у 200 000 гривень, виходячи з сили понесених [PERSON] душевних страждань. 17 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України). Відзив на позов відповідачем у визначений термін, не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні або про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.04.2002 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Херсона було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04.06.2002 року (а. с. 6). У свідоцтві про народження серія [NUMBER] , виданому відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві26.11.2009 року позивач та відповідач вказані як батько та мати [PERSON] , яка народилася [INFO] (а. с. 12). На виконання договору, укладеного 02.05.2024 року між позивачем та ТОВ «Науково-практичне східне бюро судових експертиз», судовим експертом Воропаєвою Н.В. 10.06.2024 року складено та підписано Висновок експерта № 22/05 за результатами психологічного дослідження [PERSON] (а. с. 17-25). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому, причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Отже, сама по собі наявність моральної шкоди ще не породжує абсолютного права особи на її відшкодування будь-якою іншою особою, оскільки необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. При цьому, кожна із вказаних складових має бути підтверджена належними та допустимими доказами. Лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення вирішення спору. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, так і докази протиправності поведінки відповідача, докази існування причинного зв`язку між поведінкою відповідача та спричиненою шкодою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою відповідача їх спільній неповнолітній доньці. Водночас, позивачем на підтвердження підстав його вимог надано лише висновок експерта, який містить лише ті фактичні дані щодо обставин спричинення моральної шкоди, які були повідомлені експерту самим позивачем та [PERSON] . Крім того, суд звертає увагу, що зі змісту самого висновку вбачається, що дитина розповідала щодо своїх життєвих переживань після початку повномаштабного вторгнення рф до України, переїзду в Ужгород, подальшого проживання у Чехії, навчання у новій школі, та інших подій, які могли вплинули на її психоемоційний стан. Суд зазначає, що матеріали справи не містять достатніх доказів, на підставі яких суд міг би встановити наявність обставин, що підтверджують спричинення моральної шкоди саме відповідачем, неправомірність поведінки відповідача стосовно неповнолітньої доньки, причинний зв`язок між поведінкою відповідача і завданою моральною шкодою та вину заподіювача. Крім того, враховуючи, що у висновку зазначається про позитивне ставлення [PERSON] до батька, матері, бабусі (а.с.22); емоційне переживання дитиною ситуації у якій опинилася її сім`я; емоційне переживання стосовно переїзду внаслідок повномаштабного вторгнення рф на територію України, тобто враховуючи очевидне існування інших обставин, які можуть негативно впливати на психологічний стан особи, суд вважає, що позивачем не доведено на підставі достатніх, достовірних та належних доказів заподіяння [PERSON] душевних страждань, погіршення здоров`я або настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань чи інших негативних явищ, що настали внаслідок протиправної поведінки відповідача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження підстав настання відповідальності за завдану моральну шкоду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed