Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Представник заявника адвокат Коваленко В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Зазначає, що заявниця являлась дружиною померлого [PERSON] . Як вбачається з повідомлення разом з корінцем на зниклого безвісти 18.02.23 року №3438, виданого в/ч [NUMBER] від 19 лютого 2023 року, [PERSON] , [INFO] , який був призваний [INFO] , на військову службу за призовом по мобілізації [INFO] . В подальшому він проходив військову службу як солдат та захищав Батьківщину. Зазначено, що ніби-то [PERSON] зник безвісти під час ведення бойових дій [INFO] у м. Бахмут Донецької області. Але дане посилання командування, що [PERSON] вважається зниклим безвісти є хибним та не відповідає дійсності з огляду на наступне. Обставинами, які дають реальні підстави вважати, що [PERSON] [INFO] загинув під час виконання службових обов`язків, від кульового поранення в обличчя ворожою кулею, є: показання свідків [PERSON] , [PERSON] . Зазначені військовослужбовці безпосередньо були поруч з [PERSON] під час виконання бойового завдання у м. Бахмут Донецької області, та особисто бачили, що саме [INFO] [PERSON] загинув внаслідок кульового смертельного поранення в обличчя, бачили його тіло, і можуть особисто підтвердити факт смерті військовослужбовця [PERSON] . При цьому свідок [PERSON] , як командир відділення, на місці загибелі [PERSON] особисто пересвідчився, що його тіло було бездиханним, та він отримав кульове поранення в обличчя - несумісне з життям. Забрати останки тіла [PERSON] як на той час, так і на тепер є неможливим, оскільки в тому районі ведуться активні бойові дії. Просить на підставі ст. 317 ЦПК України встановити факт смерті [PERSON] , уродженця республіки Комі (РФ) місто Інта, який загинув в м. Бахмут Донецької області; визнати таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням [NUMBER] від 19 лютого 2023 року; визнати за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини та визнати за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг, передбачених чинним законодавством. Заявник та представник заявника в судове засідання не з`явилися, але представник заявника адвокат Коваленко В.В. надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволені заяви слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 18 червня 1999 року одружилися, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис № 91. Відповідно до повідомлення на зниклого безвісти, виданого командиром військової частини [NUMBER] від 19 лютого 2023 року разом з корінцем на зниклого безвісти № [NUMBER] , просить сповістити родичів про те, що солдат [PERSON] , 1976 року народження, був призваний на військову службу за призовом по мобілізації 09 травня 2022 року [INFO] , під час ведення бойових дій зник [INFO] у н.п. Бахмут Донецької області. Відповідно ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. З правових позицій Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. З 24 лютого 2022 року на території України запроваджено та діє воєнний стан через збройну агресію російської федерації проти України. Відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блоковані), станом на 25 квітня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, Маріупольська міська територіальна громада Донецької області включена до вказаного переліку. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлої, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Згідно із ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п. 1 Розділу 5 «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до положень ч. 2 ст. 319 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 317 Цивільного процесуального кодексу України передбачено негайне виконання судового рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. В постанові Верховного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 зазначено наступне. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості. Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України. Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша-друга статті 318 ЦПК України). Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19. Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305-309 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України). Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. З огляду на викладене, виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України). Аналогічна правова позиції зазначена в постанові Верховного суду від 13.03.2024 року у справі №204/7924/23. Аналіз змісту заяви представника заявника у справі свідчить про те, що сторона заявника фактично просить суд встановити факт смерті чоловіка заявника - [PERSON] (військовослужбовця) у певний час - [INFO] під час виконання бойового завдання, з метою отримання статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини та визнання за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг, а також отримання спадщини. Як на фактичні підстави звернення до суду сторона заявника посилалась на те, що чоловік заявника - [PERSON] загинув під час бойових дій, що підтверджується показаннями свідків. При цьому просить визнати таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням [NUMBER] від 19 лютого 2023 року та визнання за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини та визнання за нею, права на отримання субсидій. Як на правові підстави звернення до суду із заявою сторона заявника посилається на пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України, а саме встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Натомість на підтвердження вимог своєї заяви сторона заявника надала суду копію повідомлення на зниклого безвісти, виданого командиром військової частини [NUMBER] від 19 лютого 2023 року разом з корінцем на зниклого безвісти № [NUMBER] , де останній просить сповістити родичів про те, що солдат [PERSON] , 1976 року народження, був призваний на військову службу за призовом по мобілізації 09 травня 2022 року [INFO] , під час ведення бойових дій зник [INFO] у н.п. Бахмут Донецької області. А також копії нотаріальних пояснень [PERSON] та [PERSON] , які в поясненнях кожен окремо зазначають, що [PERSON] дійсно загинув [INFO] під час виконання бойового завдання. При цьому останні не попередженні про кримінальну відповідальність та не були допитані в суді. Судом враховується, що сторона заявника свідків у судове засідання не забезпечила. Судом враховується, що мається повідомлення військової частини про те, що [PERSON] є безвісно зниклим, а пояснення [PERSON] та [PERSON] протирічать цьому повідомленню, однак останні не були допитані в якості свідків у суді та при надані своїх нотаріальних пояснень не попереджалися про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України. Отже, вказані докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть [PERSON] 15 лютого 2023 року під час виконання бойового завдання в м. Бахмут, а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього. З огляду на це підстав для задоволення заяви представника заявника Коваленко В.В. , поданої в інтересах заявника [PERSON] про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] (військовослужбовця) у певний час - [INFO] під час виконання бойового завдання за пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України немає. Окрім того, судом враховується, що заява про встановлення факту смерті у відповідності до ст. 317 ЦПК України розглядається невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. До суду цивільна справа з апеляційної інстанції після скасування ухвали про відмову у відкритті провадження надійшла 05.11.2024 року. З 04.11.20204 року по 05.11.2024 року включно головуючий суддя Корягін В.О. знаходився у черговій відпустці. Отже, провадження у справі було відкрито 06.11.2024 року та судом було призначено справу до розгляду на 16.30 год. 06.11.2024 року, сторона заявника у судове засідання не з`явилися, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подали, свідків згідно поданого клопотання суду у судове засідання не забезпечили. У зв`язку з чим судове засідання було призначено у відповідності до вимог ст. 317 ЦПК України на 13.30 год. 07.11.2024 року, сторона заявника у судове засідання не з`явилися, однак представник заявника подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому свідків згідно поданого клопотання суду у судове засідання не забезпечили, тому судом було прийнято рішення про розгляд справи на підставі поданих стороною заявника доказів по справі та в межах вимог в останній редакції заяви від 04.07.2024 року. Ухвалою судді від 05 липня 2024 року було відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки сторона заявника одночасно з вимогою про встановлення факту смерті подала вимоги про визнання таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням А1302 від 19 лютого 2023 року та визнання за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини та визнання за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг, які є вимогами позовного провадження адміністративного судочинства. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року ухвалу суду від 05.07.2024 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Отже, суд розглядає справу у межах заявлених стороною заявника вимог від 04 липня 2024 року з вимогами позовного характеру про визнання таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням А1302 від 19 лютого 2023 року та визнання за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини і визнання за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг. Судом враховується, що вимоги про визнання таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням [NUMBER] від 19 лютого 2023 року та визнання за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини і визнання за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг є похідними вимогами позовного характеру, а тому суд не взмозі їх розглядати окремо в порядку окремого провадження. Отже, в задоволенні цих вимог слід відмовити як похідних вимог від вимоги про встановлення факту смерті. Також, судом враховується, що сторона заявника зазначила заінтересованою особою Тернівську міську нотаріальну контору, яка не може бути заінтересованою особою у цій справі, а можуть бути заінтересованими особами: спадкоємці, територіальна громада м. Тернівки, Міністерство оборони України, військова частина, члени родини. В постанові Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі №638/4/19 викладена правова позиція, що нотаріус не є заінтересованою особою у справі, проте, оскільки інших спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті немає, тому заінтересованою особою у справі має бути Харківська міська рада, яка в разі відсутності спадкоємців може звернутись до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді міста Харкова. Отже, Верховний Суд підтримав позицію суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог сторони заявника про встановлення факту смерті, визнання таким, що не відповідає дійсності повідомлення на зниклого безвісти 18 лютого 2023 року [PERSON] , виданого командуванням А1302 від 19 лютого 2023 року та визнання за дружиною [PERSON] - [PERSON] статусу члена родини загиблого військовослужбовця, що загинув при захисті Батьківщини і визнання за нею, права на отримання субсидій, грошових виплат та інших пільг.

Outcome: dismissed