Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

Позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Юлія Вікторівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що після розірвання третього шлюбу між позивачкою та [PERSON] , шлюбно-сімейні відносини не припинилися. Вони продовжували виховувати спільного сина - [PERSON] , якому на момент розірвання третього шлюбу його батьків 11 серпня 2004 року було 16 років, спільно займалися благоустроєм будинку, робили в ньому ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, продукти харчування, піклувалися один про одного під час хвороб, спільно сплачували комунальні послуги та їздили на відпочинок, всі свята проводили разом в колі рідних та друзів. Після смерті [PERSON] саме [PERSON] займалася організацією його поховання. Проживали в будинку [PERSON] за адресою [ADDRESS] спільно з останнім, зареєстрована була 10 травня 1988 року. Померлий [PERSON] з позивачкою мав спільного сина. Інших близьких родичів, окрім рідної матері, померлий не мав. Його мати, [PERSON] [INFO] , проживала та була зареєстрована у селі Грушине Лозівського району Харківської області, із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки не бажала її приймати. Вона померла [INFO] у віці 89 років, про що 02 січня 2024 року Первомайським відділом реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис 01 та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивачкою [PERSON] було організовано його поховання та сплачені всі необхідні поховальні та супутні ритуальні послуги. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 67/100 часток будинку [ADDRESS] ., яка була придбана ним 06.08.1986 року для спільного проживання з [PERSON] . Постановою Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поддубної Юлії Вікторівни від 01.02.2024 року № 18/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що нею не надано підтвердження шлюбного стану або документів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Для прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] позивачу необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з померлим як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу . Представник позивача та позивачка в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце слухання справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням того, що відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого представника, не подав відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, пояснення відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 19 жовтня 1985 року, про що Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 962. До реєстрації шлюбу [PERSON] мав прізвище [PERSON] , а після реєстрації шлюбу взяв її прізвище - [PERSON] . [INFO] позивачка та [PERSON] , розірвали шлюб, про що Комінтернівським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зроблено актовий запис № 505. Після розірвання шлюбу [PERSON] придбав будинок вартістю 7.500,00 карбованців за адресою [ADDRESS] . [PERSON] став власником вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.1986, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2876291763120. З моменту купівлі вказаного будинку позивачка проживала у ньому спільно з [PERSON] , що підтверджується показами свідків, а зареєстрована була 10 травня 1988 року, відповідно до домової книги для прописки громадян в будинку [ADDRESS] . Другий шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 11 грудня 1987 року, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 731. Вказаний шлюб було розірвано 01 вересня 1992 року, про що Ленінським відділом запису актів громадянського стану м. Харкова було зроблено актовий запис 404. Під час перебування позивачки та [PERSON] у другому зареєстрованому між ними шлюбі, у них [INFO] народився спільний син - [PERSON] . У подальшому їх спільний син трагічно загинув [INFO] у віці 18 років, про що в книзі реєстрації смертей 2007 року лютого місяця 16 числа зроблено відповідний актовий запис за № 2538 та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . У місті Покачи Тюменської області Російської Федерації 05 січня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано їх третій шлюб, про що Відділом РАЦС м. Покачи Тюменської області було зроблено запис 01 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . З пояснень позивачки вбачається, що третій шлюб було розірвано з тих підстав, що на той час планувалося продовження проспекту Слави та з?єднання його з Кузинським мостом, а будинок за адресою [ADDRESS] підлягав примусовому відчуженню на користь територіальної громади та знесенню, оскільки знаходиться поруч зі з?їздом з Кузинського мосту. У такому разі вони мали отримати окремі квартири. Проте, будівництво проспекту Слави до Кузинського мосту не відбулося, а вони не зареєстрували вчетверте шлюб між ними, але продовжували фактичні шлюбні відносини. Комунальні платежі за обслуговування будинку [ADDRESS] сплачувала, в тому числі, [PERSON] . На ім`я [PERSON] були відкриті особові рахунки щодо постачання електричної енергії (особ. рах. № [NUMBER]; рах. ЄРЦ №100077590) та вивозу сміття (особ. рах. № [NUMBER] ; рах. ЄРЦ №100077590), що підтверджують довідки абоненту від ПрАТ «Харківенергозбут» та ТОВ «Харків Екоресурс». Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 серпня 2022 року [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Похованням [PERSON] займалась позивачка, що підтверджується копією договору - замовлення № 001133 з КП «Ритуал» ХМРна організацію та проведення поховання. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, станом на 29 липня 2022 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] знято з реєстрації за адресою [ADDRESS] 11 серпня 2022 року на підставі свідоцтва про смерть 7668. Після смерті [PERSON] , [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поддубної Юлії Вікторівни з метою написання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до Довідки від 01.02.2024 № 113/02-14 про коло спадкоємців по спадковій справі № 26/2023 (номер спадкової справи у спадковому реєстрі № 71795112) єдиним спадкоємцем померлого є [PERSON] , інші особи для прийняттям спадщини не зверталися. Постановою Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поддубної Юлії Вікторівни від 01.02.2024 року № 18/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що нею не надано підтвердження шлюбного стану або документів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У подальшому [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова у порядку окремому провадженні із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року у справі № 642/2366/24 заяву [PERSON] , заінтересована особа: Харківська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, - залишено без розгляду. Також [PERSON] роз`яснено право звернутися до суду із заявою в порядку позовного провадження. Наданими позивачем до матеріалів справи чисельними світлинами за різний період часу, на яких зафіксовані події у колі сім`ї, спільний відпочинок, поїздки, що в свою чергу свідчить про усталені сімейні відносини позивачки та [PERSON] . Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо підтвердили факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на досліджені в судовому засіданні докази та покази свідків, суд вважає що факт проживання позивачки із [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, що відкрилась після смерті останнього доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами. Але при цьому суд зазначає, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав є неефективним, виходячи з наступного. У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Отже, вимога позивача про встановлення факту, що має юридичне значення у позовному провадженні має бути взаємопов`язаною з вимогою про право цивільне для їх вирішення в одній справі. Встановлення юридичного факту в позовному провадженні без вирішення спору по суті є неможливим. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі №464/1107/21. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка звернулась лише з позовом про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах зі спадкодавцем, жодних вимог матеріального характеру до відповідача не пред`явила. Отже в даному випадку позивачкою обраний неефективний спосіб захисту права, внаслідок відсутності взаємопов`язаної з визнанням відповідного факту вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірне майно, на підставі чого суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed