Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

02.05.2024 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачеві завдано моральну шкоду протиправними діями Запорізької обласної прокуратури, як полягали в тому, що йому було очевидно бепідставно повідомлено пропідозру та обвинувачено у вчинені особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України. На стадії досудовог розслідування за клопотаннями сторони обвинувачення слідчими суддями надано дозвіл на проведення негласних слідчих дій із втручанням у приватне спілкування позивача, на проведення обшуків у житлі та належному позивачеві автомобілі, застосовані заходи запбезпечення кримінального провадження, зокрема: затримання тримання під вартою та домашнім арештом, арешт майна. Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 в справі № 337/146/17 позивача визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано в зв`язку з недоведеністю стороною обвинувачення вчинення ним кримінального правопорушення. Цим же вироком позивача визнано винувати у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено [PERSON] покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 змінено в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 345 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Постановою Верховного суду від 13.09.2023 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 залишено без змін. Завдану протиправними діями органу досудового розслідування та прокуратури моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 1200000,00 грн., яку просить стягнути з державного бюджету. Ухвалою судді від 06.05.2024 відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи призначено підготовче засідання на 25.09.2024. 10.06.2024 Запорізькою обласною прокуратурою та 11.06.2024 Державною казначейською службою України подано відзиви на позовну заяву, в яких відповідачі заперечували проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на те, що саме по собі виправдання позивача судом за обвинуваченням по одному з двох злочинів, у вчинені яких він обвинувачувався, не свідчить про наявність підстав для відшкодування йому державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури. З огляду на не, що позивач не був повністю реабілітованим, відповідачі просили відмовити у задоволенні його позову. 03.07.2024 представник позивача подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій зазначив, що [PERSON] обвинувачувався у вчинені двох особливо тяжких злочинів, перебував під слідством та судом протягом 76 місяців. З огляду на викладене, моральної шкоди в мінімальному гарантованому державою розмірі недостатньо для компенсації понесених ним страждань. Саме тому, обраховуючи розмір завданої позивачеві шкоди, [PERSON] виходив не з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а з розміру середньої заробітної плати по Україні та Запорізькій області. Ухвалою суду від 24.07.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.08.2024.задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків. Позивач та представник позивача в судовому зсіданні підтримали позовні вимоги в обсязі, з підстав викладених у позові. Представник відповідачів просили в задоволені позову [PERSON] відмовити з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідка, суд встановив наступні фактичні обставини. 27.06.2016 ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області справа №317/2795/16-к, в кримінальному проваджені внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2016 за № 12016080230001208, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, надано дозвіл на проведення обшуку домоволодіння позивача [PERSON] (а.с. 8). 30.09.2016 слідчим Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Запорізькій області Шевченком О.А., за погодження з заступником керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 [PERSON] , позивачеві повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 9). 30.09.2016 ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області надано дозвіл на затримання [PERSON] з метою його приводу для участі в розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 10). 09.11.2016 позивача затримано слідчим Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09.11.2016 (а.с. 11-12). Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 10.11.2016 до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 07.01.2017, із забороною підозрюваного залишати своє житло цілодобово (а.с. 13-14). Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2017 до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23.04.2017 (а.с. 15-17). 09.03.2017 ухвалою Апеляційного суду Запорізької області скасовано ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2017. Застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною підозрюваному залишати своє житло цілодобово строком до 23.04.2017, із носінням електронного засобу контролю. 09.03.2014 [PERSON] звільнено з-під варти в залі суду (а.с. 18-21). 17.04.2017 слідчим Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Запорізькій області [PERSON] позивачеві повідомлено про підозру у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України (а.с. 22-25). 10.11.2021 вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя, позивача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбачено ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців. Цим же вироком позивача визнано невинуватим у чиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а.с. 26-44). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 змінено в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 345 КК України, звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.47-73). Постановою Верховного Суду від 13.09.2023, касаційна скарга прокурора залишена без задоволення, а ухвала Запорізького апеляційного суду від 23.02.2023 - без змін (74-79). Допитаний в судовому засіданні 08.10.2024 свідок [PERSON] суду повідомив, що знайомий з позивачем на протязі багатьох років. Після початку кримінального переслідування позивача за вчинення вбивства, останній втратив роботу, від нього піша дружина та діти. Дізнавшись про те, що [PERSON] обвинувачується у вбивстві, друзі та сусіди почали його зневажати та перестали з ним спілкуватися. Через сильні душевні страждання, викликані безпідставним обвинуваченням позивача у вбивстві, погіршення стосунків з членами родини, друзями, сусідами, в нього істотно погіршився стан здоров`я, через що він не міг працевлаштуватися. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша-друга статті 1176 ЦК України). Згідно з нормами статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Суд відхиляє доводи представників відповідачів щодо того, що у позивача не виникло право на відшкодування шкоди оскільки його не було визнано винуватим у вчинені всіх інкримінованих йому правопорушень, з огляду на наступне. Реальна сукупність злочинів має місце коли особа в різний час, кількома різними та відокремленими одне від одного діяннями, вчиняє два і більше злочини (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 127/31068/19). Ідеальна сукупність має місце там, де особа одним діянням вчиняє два або більше злочинів. Верховний Суд у постанові від 28.07.2022 в справі № \~229/870/20 дійшов висновку, що виправдання особи за одним із інкримінованих їй злочинів, що утворюють ідеальну сукупність, не свідчить про наявність підстав для відшкодування такій особі державою моральної шкоди. Аналіз судових рішень у кримінальному провадженні № 12016080230001208 від 25.06.2016 дозволяє дійти висновку, що [PERSON] обвинувачувався у вчинені злочинів, які були вчинені різними діяннями, тобто не утворювали ідеальної сукупності. Відповідно до статті 3 Закону у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)). У частинах першій, п`ятій, шостій статті 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону). Таким чином, законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначено, що «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Відповідно до ч. 4 ст. 296 ЦК України ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством і судом 76 місяців 23 дні в період з 30.09.2016 по 23.02.2023. У період з 10.11.2016 по 21.02.2017 позивач перебував під домашнім арештом цілодобово, з 22.02.2017 по 09.03.2017 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з 09.03.2017 по 27.04.2017 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. З огляду на тривалість перебування позивача під слідством і судом, тривале застосування до позивача запобіжних заходів, зокрема тримання позивача під вартою протягом 17 днів, що безумовно обмежувало останнього у свободі пересування, тривалий арешт майна позивача, що обмежувало його право на вільне розпорядження ним, характер і обсяг психічних страждань позивача, яких останній зазнав внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 115 КК України, тяжкість кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ст. 348 КК України, вчинення яких безпідставно інкримінувалося йому, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, очевидним є те, що мінімальний гарантований законом розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом (608000 грн.) не відповідає вимогам розумності і справедливості. В той же час, суд,

Outcome: partial