Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до позивача [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та збільшення розміру частки майна у спільному майні подружжя, поділ майна подружжя. Позивач за первісним позовом, враховуючи відповідь на відзив, письмові пояснення, позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували з 03.08.2001 року по 20.03.2023 року у зареєстрованому шлюбі. У період перебування в шлюбі ними за спільні кошти та спільними зусиллями було придбано земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, збудовано житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; та виплачено кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно, зареєстроване на відповідача. Вказує, що після розлучення з відповідачем, довідалась, що [PERSON] виписав її з квартири [ADDRESS] де вони проживали разом з дітьми та заборонив їй заходити до квартири. Вважає, що такими діями відповідач порушує її майнові права як співвласника майна. На підставі наведеного, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа. В порядку поділу майна подружжя визнати за кожним з подружжя по частині: кооперативної квартири загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа. У відзиві на первісну позовну заяву, відповідач вказує, що внески за кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виплачені ним до шлюбу, а тому, це майно є його особистою приватною власністю. Також, зазначає, що їхні спільні діти з позивачем проживають разом з ним, перебувають на повному його утриманні, а тому має право на збільшення частки у спільному майні. Відповідач вимоги за зустрічним позовом, враховуючи відповідь на відзив, заяву про зміну підстав зустрічного позову, заперечення, обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували з 03.08.2001 року по 20.03.2023 року у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в сторін народилося троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають з ним. У шлюбі ним було оформлене право власності на наступне майно: квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, вказує, що квартира [ADDRESS] була придбана за його особисті кошти до одруження з відповідачем, оскільки, у 1998 році він став членом ЖБК і з того часу виплачував пайові внески та вже у 2000 році було проведено повну оплату вартості пайових внесків, тобто до шлюбу з [PERSON] що відповідно до норм КпШС та Закону України «Про власність», що діяли на момент набуття такого права, є його особистою приватною власністю. Крім того, зазначає, що спільні діти з [PERSON] проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Також, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.08.2023 року визначено місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком, а судовим наказом від 28.09.2023 року вирішено стягувати з [PERSON] на його користь аліменти на утримання трьох дітей в розмірі частки від усіх видів її доходів. Вказує, що [PERSON] на даний час проживає в Німеччині, тому виконання рішення про стягнення аліментів є неможливим та діти знаходяться на повному його утриманні. Вважає, що вищезазначені обставини є підставою для збільшення розміру його частки у спільному майні подружжя. Враховуючи наведене, просить суд, визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку поділу майна подружжя збільшити його частку до частки та визнати за ним право власності на: частини житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; частини земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа. У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідача, позивач [PERSON] зазначає що твердження [PERSON] не відповідають дійсності. Щодо кооперативної квартири, то право власності на неї було зареєстроване вже у шлюбі, та її батьки надали значну суму коштів на оплату пайових внесків за викуп спірної квартири, а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Щодо того, що всі їхні діти проживають з батьком, то на даний час, син [PERSON] , проживає разом з нею в Німеччині, а син [PERSON] , закінчує 9-ий клас та розглядає можливість переїзду до матері. Також, вказує, що в добровільному порядку сплачувала та сплачує кошти на утримання дітей, окремо поповнює їхні банківські картки, забезпечує одягом, оплачує репетиторів, що підтверджується виписками з банківських операцій по карті, тому підстав для відступу від частки немає. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2024 року зустрічний позов відповідача приєднано до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, відповіді за відзив, відзиві на зустрічний позов та письмових поясненнях. Просили суд первісний позов задовольнити, зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення. При цьому позивач суду пояснила, що саме її батько надавав кошти на виплату пайових внесків за кооперативну квартиру, однак, докази цьому твердженню у неї відсутні. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на первісний позов, запереченнях, зустрічній позовній заяві. Просила суд, відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити повністю. Крім того, відповідач [PERSON] в передньому судовому засіданні, суду пояснив, що був членом кооперативу, та оскільки, він на той момент навчався в університеті, саме його батьки сплачували пайові внески за спірну квартиру. Крім того, представник відповідача, підтвердила, що старший син проживає з матір`ю, двоє менших з батьком, та [PERSON] в добровільному порядку виконує рішення суду про стягнення аліментів. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони з 03.04.2001 року по 20.03.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 том 1). В шлюбі у сторін народилося троє дітей син - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 своєї постанови №11 від 22.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму ВСУ №11) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що сторонами за час шлюбу набуто нерухоме майно, зокрема: земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.03.2007 року (а.с. 23, 27 том 1); житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення №42/8 від 25.09.2009 року Підгайцівської сільської ради «Про надання дозволу на проектування та будівництво об`єктів» (а.с. 24-26 том 1). Судом встановлено, що вищезазначене майно було набуте за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зазначена обставина визнана сторонами в судовому засіданні та повністю підтверджуються дослідженими судом доказами. Отже, вказане майно на підставі ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а відтак підлягає поділу між ними. Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, відповідач вказує на необхідність збільшення його частки у майні подружжя, мотивуючи це необхідністю забезпечення інтересів дітей, які проживають з ним та перебувають на повному його утриманні. З даного приводу суд зазначає наступне. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 70 СК України, підставою для зміни часток подружжя у спільному майні можу бути істотні обставини, що виражають у свідомому невиконанні під час шлюбу одним із подружжя своїх обов`язків або у разі недостатності розміру аліментів на утримання дітей. При вирішенні\~спору про\~поділ майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~суд згідно\~з частинами\~другою,\~третьою статті\~70\~СК України\~в окремих\~випадках може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя,\~враховуючи обставини,\~що мають\~істотне значення\~для справи,\~а також\~інтереси неповнолітніх\~дітей,\~непрацездатних повнолітніх\~дітей (за\~умови,\~що розмір\~аліментів,\~які вони\~одержують,\~недостатній для\~забезпечення їхнього\~фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з однією із сторін та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19). Також, відповідачем та його представником в ході розгляду даної справи не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів протиправної поведінки позивача щодо розпорядження, використання майна під час спільного проживання. Разом з тим, судом встановлено, що судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.08.2023 року, вирішено стягувати з [PERSON] , на користь стягувача [PERSON] , аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16.08.2023 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 110 том 1). Із матеріалів справи вбачається, що повідомленням державного виконавця ВДВС у місті Луцьку від 15.02.2024 року, вищезазначений судовий наказ повернутий стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що боржник проживає за адресою у Німеччині, що не підвідомча ВДВС у місті Луцьку (а.с. 87). Таким чином, виконувати судовий наказ про стягнення аліментів не є можливим. У зустрічній позовній заяві відповідач стверджує, що повністю здійснює утримання трьох, спільних з позивачем дітей. Однак, судом встановлено, що позивач надає кошти на утримання дітей, як відповідачу так і кожному із дітей зокрема, шляхом перерахування коштів на карткові рахунки дітей. Крім того, [PERSON] купує одяг та комп`ютерну техніку для навчання дітей. Дані обставини підтверджуються виписками з карткового рахунку [PERSON] та товарними чеками (а.с. 184-190, 233-243 том 1). Також, свідок [PERSON] , що є близькою подругою позивача, суду показала, що за домовленістю з останньою, вона скидає через термінал кошти на утримання дітей на карту відповідача, що не заперечувалось стороною відповідача в судовому засіданні. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що старший син [PERSON] , на даний час проживає з матір`ю [PERSON] у Німеччині та перебуває на її утриманні. Отже, позивач [PERSON] бере участь у вихованні та утриманні спільних із відповідачем дітей. Відповідачем та його представником не надано суду будь-яких належних доказів, що підтверджують недостатність участі [PERSON] у забезпеченні матеріального, фізичного, духовного розвитку спільних дітей. З врахуванням вищенаведених обставин, при визначенні часток кожного з подружжя при поділі майна суд виходить із засад рівності часток кожного у спільному майні та не бере до уваги за безпідставністю доводи сторони відповідача про необхідність збільшення його частки. Отже, житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності за кожним із них по частині майна. Оцінюючи доводи сторін щодо поділу кооперативної квартири загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що за рішенням виконкому Луцької міської ради від 28.02.2002 року №65, відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 44 том 1). Так, відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відтак, враховуючи вищезазначені правові норми, у даному випадку, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися Кодексом про шлюб і сім`ю України, який був чинний на час набуття спірного нерухомого майна. Згідно зі статтею 22\~КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24\~КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України. Згідно зі статтею 28\~КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України. Верховний Суд виходить з того, що розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна. Відповідно до статей 22, 25, 27-1\~КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування,\~придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Звертаючись до суду з первісним позовом, позивач [PERSON] вказувала на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані сторонами від її батьків, проте судами встановлено, що матеріали справи містять докази протилежного. Як вбачається із матеріалів справи, за рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №500 від 29.10.1998 року «Про зміни в списках житлово-будівельних кооперативів» [PERSON] став членом Житлово-будівельного кооперативу (а.с. 130-131 том 1). Також, у справі №10 «Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради про зміни в списках членів ЖБК», початої з 05.01.1994 року та закінченої 25.01.2001 року, яка зберігається в ОСББ «по [ADDRESS] » міститься також список членів ЖБК №83 І черги будівництва, серед яких значиться [PERSON] (а.с. 129-135 том 1). Таким чином, [PERSON] став членом кооперативу у 1998 році. Із довідки ОСББ «по [ADDRESS] » від 11.03.2024 року вбачається, що відповідно до архівних документів ЖБК №83, які під час створення ОСББ були передані останньому, у протоколах зборів членів ЖБК відсутні дані [PERSON] , як боржника, що свідчить про повну сплату ним пайових внесків за кооперативну квартиру у повному обсязі до 05.07.2000 року. На підставі протоколу загальних зборів від 05.07.2000 року, після сплати всіма членами кооперативу всіх пайових внесків у повному обсязі будинок [ADDRESS] готувався до здачі в експлуатацію та подальшого оформлення права власності на квартири кожним членом кооперативу (а.с. 142 том 1). У відповідності до ст. 15 Закону України «Про власність», що діяв на момент набуття права власності на квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відтак, оскільки, пайові внески за кооперативну квартиру по [ADDRESS] в повному обсязі були виплачені відповідачем до 05.07.2000 року, [PERSON] набув право власності на дане нерухоме майно до моменту укладення шлюбу між сторонами у 2002 році. Доводи позивача [PERSON] щодо надання її батьком коштів в розмірі 3800 доларів США для погашення боргу за пайові внески на спірну квартиру, не підтвердженні жодними доказами, а тому не можуть взятися судом до уваги. Крім того, свідки [PERSON] , [PERSON] , що є близькими людьми родини [PERSON] та її батьків, суду показали, що після одруження сторін у 2002 році, батько позивача [PERSON] надав кошти в районі 3000-4000 доларів США своїй дочці, однак, на які потреби, вони сказати не можуть та особисто не були присутні при передачі даних коштів Відтак, такі показання свідків не є належним підтвердженням цільового призначення наданих коштів та що ці кошти були призначені для сплати боргу за пайові внески на спірну квартиру, а тому не беруться судом до уваги. Також, доводи позивача, про те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване вже у шлюбі, тобто у 2002 році та придбане за спільні кошти, а тому, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, спростовуються вищенаведеними доказами та часом набуття права власності на нерухоме майно, що датується 05.07.2000 року (а.с. 142 том 1). За таких обставин, суд вважає, що квартира [ADDRESS] одержана [PERSON] шляхом повної сплати пайових внесків до реєстрації шлюбу з [PERSON] , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до статті 24 КпШС України, чинній станом на момент набуття права власності, а тому це майно не підлягає поділу між сторонами. У зв?язку з наведеним, первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, а саме: слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] : житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722884800:02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа та провести поділ спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , в рівних частинах; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial