Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~Ірпінського міськрайонного\~суду Київської\~області із\~позовною заявою\~до Російської\~Федерації в\~особі Уряду\~Російської Федерації\~про відшкодування\~моральної шкоди,\~спричиненої збройною\~агресією Російської\~Федерації проти\~України.\~В обґрунтування\~заявлених вимог\~зазначив,\~що 24\~лютого 2022\~року Російська\~Федерація розпочала\~військову агресію\~проти України,\~вчинивши терористичний\~широкомасштабний збройний\~напад,\~який триває\~до сьогодні.\~На території\~України йде\~війна із\~застосуванням сучасних\~систем озброєння,\~країною агресором\~здійснюється терор\~мирного населення,\~відбувається масове\~знищення інфраструктури.\~Із-за\~військової агресії\~значні території\~України виявилися\~окупованими іноземним\~російським військом.\~По неокупованим\~територіям ведуться\~постійні обстріли,\~ракетами та\~дронами-камікадзе.\~Тривають важкі\~бої безпосередньо\~по лініям\~зіткнення.\~Лінія фронту\~складає понад\~1000\~км.\~Вчинена військова\~агресія Російської\~Федерації є\~загальновідомим фактом\~та не\~підлягає окремому\~доведенню.\~Військова збройна\~агресія Російської\~Федерації,\~беззаперечно,\~спричинила тяжкі\~наслідки,\~як для\~держави у\~цілому,\~так і\~громадян України.\~Позивач зазначив,\~що спричинені\~такі тяжкі\~наслідки і\~для нього.\~Позивач є\~корінним жителем\~Вишгородського району\~Київської області,\~народився і\~виріс в\~зазначеному районі\~у смт.\~Димер,\~там і\~проживає до\~тепер у\~родинній садибі\~ [ADDRESS] (раніше\~ [PERSON] ),\~являється учасником\~ліквідації аварії\~на ЧАЕС\~(І\~категорія),\~інвалідом 3\~групи.\~Був одружений,\~а нині\~вдівець,\~має двох\~синів [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~які проживають\~з ним,\~навіть після\~створення власної\~сім`ї.\~Вказав,\~що зрозуміле,\~спокійне,\~щасливе і\~передбачуване життя\~для нього\~та його\~близьких зруйнувала\~війна,\~яка почалася\~24.02.2022\~року військовим\~збройним нападом\~на Україну.\~Початок війни\~став психологічним\~шоком для\~нього.\~ У\~перший день\~війни його\~обидва сини\~добровільно поїхали\~в м.\~Вишгород у\~військомат і\~стали добровольцями\~Збройних Сил\~України.\~25.02.2022\~року всі\~мости через\~річку [PERSON] \~були зірвані\~і у\~цей же\~день російські\~війська захопили\~селище Димер,\~в якому\~він залишився\~з родиною\~старшого сина\~та родичами\~його дружини.\~Всі були\~розгублені та\~у розпачі.\~Жили весь\~час у\~підвалі будинку,\~спали по\~2-3\~години,\~харчувалися чим\~прийдеться,\~постійно чули\~відлуння боїв.\~Постійно побоювався,\~що колаборанти\~повідомлять,\~що його\~сини служать\~в ЗСУ,\~тоді б\~точно загинули.\~Були випадки,\~що окупанти\~йому погрожували\~та він\~втрачав свідомість.\~Після деокупації\~Київщини,\~стало легше,\~але не\~набагато,\~проте хоч\~був зв`язок\~із синами.\~В подальшому\~син [PERSON] отримав\~поранення та\~проходив реабілітацію\~вдома,\~а після\~одужання повернувся\~на передову.\~На початку\~лютого 2023\~року з\~ним пропав\~зв`язок,\~а потім\~позивачу надійшло\~сповіщення,\~з якого\~слідувало,\~що його\~син [PERSON] \~пропав безвісті\~під час\~штурмових дій\~на Донеччині.\~Позивач зазначив,\~що це\~для нього\~стало страшним\~психологічним ударом,\~від якого\~він не\~може отямитись,\~відчуває величезну\~психологічну втому,\~почувається психотравмованим.\~ Позивач\~вважає,\~що відповідальною\~за це,\~є Російська\~Федерація,\~яка підступно\~і віроломно\~напала на\~Україну,\~вбила його\~рідних людей.\~Рахує,\~що Російська\~Федерація спричинила\~йому моральну\~шкоду,\~яка має\~бути йому\~відшкодована.\~Спричинену моральну\~шкоду оцінює\~у 120\~000\~000\~млн.\~грн.\~(еквіваленти:\~3\~328\~830,\~17\~дол.\~США або\~3\~048\~935,\~41\~Євро). Для підтвердження факту психотравмування і спричинення моральної шкоди позивачем замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом [PERSON] . За його деталізованим висновком позивачу дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду з констатацією, що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена позивачу моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російської Федерації. Саме визначену моральну шкоду у розмірі 120\~000 000 мільйонів гривень, які і просить стягнути з Російської Федерації на свою користь. Позивач [PERSON] заявляє, що спричинена йому моральна шкода підпадає під всі пункти ч.2 ст.23 ЦК України: він зазнав фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії Російської Федерації як прямо, так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини); зазнав душевних страждань через протиправну агресію Російської Федерації як щодо себе, так і близьких, оскільки якість життя, безумовно знизилась, а син [PERSON] пропав безвісті, позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію Російської Федерації його майна, через збройну агресію постраждали його честь і гідність як громадянина України. Позивач вважає, що відповідальною за спричинену йому моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 року умисно вчинили збройну агресію проти України, що змусило його переживати за рідних. Російська Федерація беззаперечно є країною-агресором, її дії є протиправними і винними. Серед іншого, у позовній заяві [PERSON] наводить обґрунтування підстав для розгляду його справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації. Відтак, з посиланням на ст. 124 Конституції України, ст. 15-16, 23, 1167 ЦК України, позивач просить суд стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду, спричинену йому через збройну агресію Російської Федерації проти України, у розмірі 120 000 000 (сто двадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 3\~328\~830 (три мільйона триста двадцять вісім тисяч вісімсот тридцять) доларів США 17 (сімнадцять) центів або 3\~048\~935 (три мільйона сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) Євро 41 (сорок один) цент. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15.01.2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України направлено для розгляду за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.08.2024 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі з викладених у позові підстав та надали аналогічні пояснення викладеним у позові. Також, зазначив, що його син [PERSON] , приймав участь у військовій операції ЗСУ у Курській області та на протязі деякого часу від нього не було звісток, проте на даний час з`ясувалося, що він отримав поранення та перебуває у госпіталі на лікуванні. Крім того, представником позивача до суду були подані письмові пояснення, в яких зазначив, що у позовній заяві чітко викладені фактичні обставини, які обґрунтовують психотравмування позивача та завдане війною, розв`язаною країною-агресором, позивачу моральної шкоди. Стверджує, що війна з очевидністю зруйнувала якість життя позивача, принесла горе і страждання. Позивач пережив ворожу окупацію, воювати пішли обидва його сини, молодший син [PERSON] пропав безвісті. Позивач не знає, як житиме далі, війна продовжується і продовжуються його страждання. Наполягає, що визначений позивачем розмір морального відшкодування не є надмірним, виходячи з усього пережитого ним і того, що продовжує переживатись. Грошима взагалі важко виміряти рівень моральних страждань позивача. Позивач рахує, що суд при розгляді справи має зважити на ці моменти, як і на те, що судова практика вже визнає стягнення міліонних сум, адекватним спричиненому моральному травмуванню. Українцям мають присуджуватись не «копійки», а достойне відшкодування. Адекватність заявлених позивачем сум морального відшкодування підтверджена висновками спеціаліста-психолога [PERSON] , котрий при її оцінці комплексно виходив із застосуванням методик [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] . За методологічним підходом цих методик потерпілий самостійно визначає розмір, який йому необхідний для психологічної реабілітації від морального травмування (шкоди), а завдання психолога полягає у визначенні адекватності такої оцінки, у т.ч., виходячи із рівня самоусвідомлення особистісної самооцінки своєї особистості особою. Також відзначив, що судова практика щодо адекватності міліонних стягнень вже почалося складатися до війни. У цьому контексті просив звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18. Цією постановою були підтверджені рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року, за якими в інтересах 11-ти постраждалих позивачів (пожежників які гасили у 2015 році пожежу на нафтобазі структур «БРСМ» під м. Васильковим) стягувалась моральна шкода у сумі 100 (сто) млн. грн. У зв`язку зі вказівкою на дану постанову окремо підкреслив, що спеціаліст-психолог [PERSON] був залучений до психологічного дослідження позивача власне за результатами її вивчення, оскільки саме він здійснював висновки у справі № 372/1652/18-ц. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив. Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується копією його паспорта, наявного у справі. З 10.01.1975 року [PERSON] зареєстрований та на даний час проживає в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який згідно наявних в матеріалах справи документів на праві власності належить [PERSON] . [PERSON] , являється учасником ліквідації аварії на ЧАЕС (І категорія), інвалідом 3 групи, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи серії [NUMBER] від 11.07.2000 року, категорії І та посвідчення інваліда 3 групи серії [NUMBER] від 23.10.2000 року. [PERSON] є батьком двох синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтва про їх народження, згідно яких батьками останніх є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть. 25.05.1999 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, зареєстрований Димерською селищною радою Вишгородського району та про що в книзі реєстрації актів про одруження 25.05.1999 року складено актовий № 13, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 25.05.1999 року. Від шлюбу останні мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] виданим виконкомом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, 26.04.2007 року. Як вбачається з рішень Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2016 року та 31.03.2016 року [PERSON] з 03.12.2013 року по 12.04.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який на підставі рішення суду був розірваний. Від шлюбу останні мають сина [PERSON] , [INFO] . Також до матеріалів справи долучено копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого 181 162 [PERSON] , [INFO] , підписаної медичним директором КНП КОР «Київський обласний кардіологічний диспансер» [PERSON] , зав. відділенням [PERSON] , лікуючим лікарем [PERSON] відповідно до якої [PERSON] у період з 02.02.2021 року по 09.02.2021 року перебував на стаціонарному лікування, діагноз: «Гострий трансмуральний інфаркт міокарду інших уточнених локалізацій. Гіпертинзивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця з (застійної) сервевою недостатністю. ІХС: гострий Q-ІМ передньо-перетинково-верхівково-бокової ст. ЛШ від 31.01.2021 р. Ург. КВГ та стентування ПМШГ ЛКА (1стент) 01.02.2021 р. А кардіосклероз. СН ІІАст. Артеріальна гіпертензія ІІІ ст., ст. 2, р.4»; копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 25.10.2023 року, згідно якої [PERSON] проходив стаціонарне лікування, діагноз: «основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення): Основний: ІХС: стенокардія напруги, ФК ІІІ. Атеросклеротичний і постінфарктний (2021) кардіосклероз, аортосклероз, коронасклероз, стан після КВГ і стенування (2021). Хронічна аневризма передньої стінки лівого шлуночка. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ст., ризик 4 (дуже високий). СН ІІА»; копію виписки із амбулаторної карти учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС [PERSON] , № [NUMBER] з 03.04.2000 по 25.01.2022 р.р. З витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по строковій частині) Л. Хода № 45 від 24.02.2022 року вбачається, що солдат військової служби за призовом під час мобілізації [PERSON] , зарахований до списків особового складу військової частини [NUMBER] на всі види забезпечення з 24.02.2022 року та зарахований в розпорядження командира військової частини [NUMBER] . З акту про фактичне проживання № 1831/М-А від 04.07.2023 року складеного депутатом Димерської селищної ради [PERSON] вбачається, що за свідченням сусідів [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] та [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та до 24.02.2023 року проживав разом з батьком [PERSON] , [INFO] по [ADDRESS] . За свідченням сусідів, за час спільного проживання [PERSON] здійснював догляд та утримання [PERSON] , оскільки батько є інвалідом ІІІ групи, ліквідатором аварії на ЧАЕС І категорії та має хронічні захворювання серця. З акту про спільне проживання № 2140/Ц-А від 16.10.2023 року складеного депутатом Димерської селищної ради [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] , [ADDRESS] та [PERSON] , [ADDRESS] вбачається, що обстежено житловий будинок [ADDRESS] , під час обстеження встановлено, що в даному будинку зареєстровані та проживають [PERSON] , [INFO] , - батько та [PERSON] , [INFO] , - син, військовослужбовець ЗСУ, перебував в зоні бойових дій, вважаються безвісти зниклим з 03.02.2023 року. На підставі вказаного акту державним реєстратором Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, видано довідку № 744/09/-41 від 17.10.2023 року згідно якої, [PERSON] , [INFO] батько та [PERSON] , [INFO] , - син, зареєстровані та проживають по [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , військовослужбовець ЗСУ, перебував в зоні бойових дій, вважаються безвісти зниклим з 03.02.2023 року. З виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 662 (хірургічне відділення) [PERSON] , [INFO] , вбачається, що в період з 24.09.2022 року по 04.10.2022 року [PERSON] проходив лікування, основний діагноз: вибухова травма від 20.09.2022 р. Вогнепальне осколкове поранення правого стегна (МКХ 10 S71/1). Анамнез захворювання: зі слів пораненого та медичної документації 20.09.2022 р., отримав поранення під час бойових дій. ПХО рани виконано в ПХПГ м. Дружківка, етапна евакуація до ВМГ 65 м. Павлоград. З сповіщення сім`ї № 71 від 08.02.2023 року отриманого [PERSON] вбачається, що його син [PERSON] зник безвісті 03.02.2023 року під час штурмових дій та обстрілів противником зі сторони ЗС РФ поблизу н.п. Парасковіївка Донецької області. Також, до матеріалів справи долучено карту пораненого, з якої вбачається про отримання [PERSON] , [INFO] , поранення. На підставі заяви [PERSON] від 12.11.2023 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом [PERSON] було проведено психологічне дослідження [PERSON] , [INFO] , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої йому у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами якого складено висновок спеціаліста-психолога від 01.12.2023 року. Так, згідно із висновком: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] збройної агресії Російської Федерації на Україну, є беззаперечно, психотравмуючою для нього. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявнику [PERSON] завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявнику [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 120 000 000 (сто двадцять мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сам [PERSON] вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. До позовної заяви долучено письмові пояснення [PERSON] , надані ним у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За своїм змістом вони аналогічні змісту позовної заяви та поясненням, наданими позивачем та його представником безпосередньо в судовому засіданні, тому суд не вбачає за необхідне надавати їм окрему оцінку як письмовому доказу. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що евакуацію зустрів у смт. Димер, бачив на власні очі, як в`їхала російська військова техніка у смт. Димер. З початку повномасштабного вторгнення Збройних Сил Російської Федерації в Україну його сини пішли добровільно служити у лави ЗСУ. Дуже хвилювався за родину старшого сина та родичів його дружини, які залишилися з ним, тому через тиждень допоміг їм евакуюватися та залишився один у смт. Димері. Пояснив, що одного разу коли пішов на пошту воєнні на автомобілі зупинилися біля нього та запитали чому без білої пов`язки та почали погрожувати зброєю, після чого майже знепритомнів, проте сусідка привела його до тями. Як тільки військові машини зупинялися біля його дому починав сильно хвилюватися. Згодом дізнався, що його сини живі та служать у лавах ЗСУ. До повномасштабного вторгнення хворів тільки власними хворобами та психологічний його стан до окупації був нормальний. Війна змінила його психічний стан, оскільки більшість часу у окупації перебував у погребі, через сильні обстріли, хвилювався за своє життя та здоров`я. В період окупації не знав де воювали його сини - менший син був поранений у грудні 2023 року, а згодом, у лютому 2023 року пропав безвісти на Бахмутському напрямку, про якого і на теперішній час нічого не відомо, - старший син не виходить на зв`язок вже, як 3 тижні. Нині психологічний його стан тяжкий. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Позивач просив стягнути з Російської Федерації в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 120 000 000 (сто двадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 3 328 830 (три мільйона триста двадцять вісім тисяч вісімсот тридцять) доларів США 17 (сімнадцять) центів або 3 048 935 (три мільйона сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) Євро 41 (сорок один) цент. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18-ц, на висновки якої просив звернути увагу представник позивача вказала, що навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК України) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК України) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК України), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, а саме, що його молодший син вважається зниклим безвісти. Враховуючи характер душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, що не дають йому можливості проживати повноцінне життя, яке він проживав до збройної агресії, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, а також беручи до уваги той факт, що молодший син позивача вважається зниклим безвісти саме внаслідок штурмових дій та обстрілів противником н.п. Парасковіївка Донецької області, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважає розумним присудити позивачу в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень. При цьому\~висновок спеціаліста-психолога\~від 01.12.2023\~року в\~частині завдання\~моральної шкоди\~в розмірі\~120\~000\~000\~грн.\~суд вважає\~завищеним,\~що не\~може вважатися\~співмірним із\~змістом порушених\~прав та\~їх обсягів,\~виходячи з\~підстав обґрунтованих\~у позові. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Таким чином, враховуючи, що грошовий еквівалент в іноземній валюті може бути визначений виключно в договірних зобов`язаннях, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень, без визначення еквіваленту на момент звернення до суду в доларах США та Євро. На переконання суду, відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень відповідатиме заподіяним йому моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13\~420, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial