Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позов до відповідача [PERSON] з участю служби у справах дітей Солотвинської селищної ради, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка - [PERSON] , яка проживає разом із позивачем. Натомість, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, не цікавиться станом здоров`я та життям дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дочки. Відповідач жодного разу не відвідав дочку за місцем проживання. Позивач вважає, що поведінка відповідача свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 14.08.2023 прийнято справу до свого провадження та відкрито провадження у цивільній справі №338/989/23. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 09.05.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Від третьої особи служби у справах дітей Солотвинської селищної ради надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07.09.2020 Виконкомом Бабченської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №15. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23.11.2022, ухваленим у цивільній справі №338/953/22 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 26.11.2019 Виконкомом Бабченської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №11. Також, рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2022, ухваленим у цивільній справі №338/976/22 з [PERSON] в користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає по [ADDRESS] , разом із матір`ю [PERSON] , що стверджується характеристикою №34/8-12 виданою 04.07.2023 Солотвинською селищною радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Згідно висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] . У висновку зазначено, що [PERSON] [INFO] , зареєстрований с. Шили, Тернопільського р-ну, Тернопільської області, проживав в с. Бабче спільно з дружиною [PERSON] до 2022 року. Громадянка [PERSON] [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] . Одружилися 26.11.2019, шлюб зареєстрували в Бабченській сільській раді. В шлюбі народилася дочка [PERSON] [INFO] . Спільне життя не склалося, 26.12.2022 рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб було розірвано. Після розлучення батьків малолітня дитина залишилася проживати із матір`ю. Згідно характеристики із Бабченського старостинського округу № 132 від 21.02.2024, [PERSON] має позитивну характеристику, скарг від односельців не надходило. Службою у справах дітей було здійснено виїзд по місцю проживання дитини, для проживання та розвитку дівчинки створені належні умови, складено відповідно Акт. Згідно із характеристики Збаразької міської ради від 14.03.2024 № 09/5-93 [PERSON] зареєстрований в с. Шили, Тернопільського району, Тернопільської області, закінчив Шилівську ЗОШ І-ІІ ступенів, навчався у Збаразькому СПТУ № 25, проходив службу в ЗСУ. В с.Шили [PERSON] не проживає з 2019 року. Рішенням суду ухвалено стягувати з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] аліменти до досягнення нею повноліття. Станом на 01.06.2023 сума заборгованості приблизно 9 000 грн. Відповідно до довідки від Богородчанського відділу ДВС в Івано-Франківській області від 22.03.2024 [PERSON] у період з 01.09.2023 по 01.03.2024 не отримувала аліменти на утримання дочки від [PERSON] . Згідно листа від Нацполіції України громадянин [PERSON] не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не перебуває на психіатричному обліку та наркологічному обліку. Згідно характеристики Бабченсыкого старостинського округу №131 від 21.02.2024 року відомо, скарг від односельчан не надходило, на даний час не проживає в селі. Було встановлено контакт із громадянином [PERSON] та з його сім`єю, він заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Тому, орган опіки та піклування дійшов висновку, що питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітньої дочки є передчасним, оскільки термін проживання батька окремо від дитини та сім`ї є невеликий. Позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу та лише у випадку коли це буде позитивним для дитини. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. Згідно ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмові висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інші документів, які стосуються справи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником позивачки не надано суду безспірних доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , [INFO] , не зазначено у чому полягає винна поведінка відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов`язками, чи вживались щодо нього заходи реагування за заявами позивачки в органи міліції, органу опіки та піклування. Разом із цим, як вбачається із висновку органу опіки та піклування, відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено беззаперечних доказів того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Таким чином, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Разом із тим, відмовляючи у позові про позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає, що участь батька [PERSON] у вихованні дочки не є достатньою, тому вважає за необхідне попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , [INFO] .

Outcome: dismissed