Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

У липні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості, в якому вказувало, що 25 грудня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 647/3-272, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 000 грн з терміном користування до 24 червня 2009 року, а останній зобов`язався щомісячно рівними частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 28 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов`язань позичальником є його обов`язок сплачувати банку неустойку, а також право позивача вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в загальному розмірі 44\~435,35 грн, в тому числі: -заборгованість за кредитом 14\~167 грн; -заборгованість за відсотками 25\~155,07 грн; -нараховані інфляційні втрати банку у зв`язку з невчасним поверненням кредиту 1\~841,70 грн; -нараховані інфляційні втрати банку у зв`язку з невчасною сплатою відсотків 3\~271,58 грн. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2018 року (справа №473/528/18 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором) з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором (що складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також відповідальності за порушення грошового зобов`язання) станом на 31 січня 2018 року у загальному розмірі 44\~435,35 грн та 1\~762 грн судового збору. Оскільки зобов`язання за кредитним договором № 647/3-272 від 25 грудня 2007 року залишається невиконаним та є грошовим, а тому АТ «Сенс Банк» (як правонаступник АТ «Укрсоцбанк») на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просило стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 4\~002,83 грн, інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за цей же період у розмірі 11\~313,38 грн, а також понесені ним судові витрати. В судове засідання представниця позивача [PERSON] не з`явилася, проте надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивача в окремій заяві проти цього не заперечувала. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 25 грудня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 647/3-272, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 000 грн з терміном користування до 24 червня 2009 року, а останній зобов`язався щомісячно рівними частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 28 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов`язань позичальником є його обов`язок сплачувати банку неустойку, а також право позивача вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в загальному розмірі 44\~435,35 грн, в тому числі: -заборгованість за кредитом 14\~167 грн; -заборгованість за відсотками 25\~155,07 грн; -нараховані інфляційні втрати банку у зв`язку з невчасним поверненням кредиту 1\~841,70 грн; -нараховані інфляційні втрати банку у зв`язку з невчасною сплатою відсотків 3\~271,58 грн. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2018 року (справа №473/528/18 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором) з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором (що складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також відповідальності за порушення грошового зобов`язання) станом на 31 січня 2018 року у загальному розмірі 44\~435,35 грн та 1\~762 грн судового збору. Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Таким чином, АТ «Сенс Банк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», має право вимагати від відповідача належного виконання зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 647/3-272 від 25 грудня 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (зокрема: виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням зустрічних однорідних вимог (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням в одній особі боржника і кредитора (ст. 606 ЦК України); неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи або ліквідацією юридичної особи в разі неможливості переведення боргу на правонаступника (ст.ст. 608, 609 ЦК України)). При цьому, відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України\~у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст.ст.\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Отже, у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія\~статті 625 ЦК України\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята\~статті 11 ЦК України\~не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої\~статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Судом встановлено, що зобов`язання, яке існує між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору, а також доказів виконання ним судового рішення про стягнення заборгованості. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 31 липня 2024 року у справі №161/11703/22, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України\~три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені\~ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Також, у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 у справі №\~905/600/18 з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування «інфляційних втрат» за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. За встановленого, АТ «Сенс Банк» має право вимагати від [PERSON] сплати 3 % річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового (кредитного) зобов`язання за наявності судового рішення про стягнення цього боргу. Надані позивачем розрахунки здійснені у повній відповідності з вимогами закону. Тому, з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» підлягають стягненню 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 4\~002,83 грн, інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання (з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця) за цей же період у розмірі 11\~313,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути 3 028 грн судового збору.

Outcome: approved