Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до Южного міського суду Одеської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.01.2022 [PERSON] уклала з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 5014419393. Відповідно до умов кредитного договору Банк зобов`язувався надати відповідачу кредит, а відповідач зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання відповідачем умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації. 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання відповідачу кредиту. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 17.10.2023 заборгованість за кредитним договором становить 175650,25 грн, з яких 92734,88 грн заборгованість по тілу кредиту, 27915,37 грн заборгованість по відсотках, 55000,00 грн заборгованість по комісії. З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу [PERSON] направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дану вимогу залишено відповідачем без реагування. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 29.04.2024 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, ухвалено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадженням з повідомленням (викликом) сторін. 25.06.2024 представник відповідача надав до Южного міського суду Одеської області заяву про вступ до справи та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. 01.07.2024 від представника відповідача до Южного міського суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Також разом з відзивом було подано клопотання про розстрочення виконання судового рішення. 02.07.2024 судом ухвалено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 31.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Рудницький Ю.І. в режимі відеоконференції в судовому засіданні наполягав на задоволені позовних вимог та зазначив, що виконання рішення може бути розстрочено на строк не більше шести місяців. Представник відповідача адвокат Оніпко Є.А. в режимі відеоконференції в судовому засіданні позов в частині тіла кредиту та відсотків визнав беззаперечно, однак нарахування банком заборгованості по комісії вважав неправомірним і в цій частині заперечував проти задоволення позову. Також посилаючись на наявність у боржника на утриманні трьох дітей, військовий стан в країні, через що [PERSON] вимушена була виїхати за кордон, просив розстрочити виконання судового рішення на дванадцять місяців. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи 18.01.2022 [PERSON] підписала оферту на укладання угоди про надання кредиту № 5014419393, анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорт споживчого кредиту та графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які в сукупності становлять кредитний договір (а.с.4-9). Відповідно до копії Витягу з державного реєстру банків від 02.12.2022 змінено найменування з АТ «АЛЬФА БАНК» на АТ «СЕНС БАНК» (а.с.28). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у гривні, загальна заборгованість згідно кредитного договору №5014419393 від 18.01.2022 станом на 17.10.2023 складає 175650,25 грн, з яких 92734,88 грн заборгованість по тілу кредиту, 27915,37 грн заборгованість по відсотках, 55000,00 грн заборгованість по комісії (а.с.16). Отримання та користування кредитом підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 22.08.2022-22.01.2023 (а.с.22-23). 25.01.2024 представник АТ «СЕНС БАНК» звернувся до відповідача з досудовою вимогою щодо виконання договірних зобов`язань (а.с.24). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Також ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Верховний Суд у своїй постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) наголосив на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Відповідно до\~ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Відповідач [PERSON] належним чином не виконала умови кредитного договору, заборгованість у повному обсязі не погасила, її розмір не спростований. Відтак, матеріалами справи підтверджується, що відповідач допустив неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість за тілом кредиту 92734,88 грн та заборгованість за відсотками 27915,37 грн, яку в судовому засіданні беззаперечно визнав представник відповідача. Що стосується заборгованості за комісією, то суд зазначає наступне. 10 червня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів»\~текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з набуттям чинності Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з частиною другою статті 8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України\~«Про споживче\~кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22). Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц зроблено висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" N 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Кредитний договір від 18.01.2022 № 5014419393 за своєю суттю є споживчим кредитним договором. Умовами кредитного договору (п. 1 Оферти) передбачено, що Банк надає Позичальнику послуги з розрахунково касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: б) за обслуговування (управління) кредиту 2.75% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ. Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг за які встановлена комісійна винагорода і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Зазначена комісія є платою за послуги, що супроводжують кредит (розрахунково-касове обслуговування), тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Одночасно суд звертає увагу на те, що за положеннями ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «СЕНС БАНК», а саме стягнення заборгованості за тілом кредиту та за відсотками. Оскільки за розрахунком заборгованості відповідачем було сплачено комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2750 грн (а.с.16), а тому враховуючи положення статей 216, 534 ЦК України, вказана сума підлягає врахуванню при визначенні загальної суми заборгованості, яка буде складати 117900,25 грн (заявлена Банком заборгованість по тілу кредиту та відсотках у розмірі 120650,25 грн сплачена відповідачем комісія у розмірі 2750 грн). Щодо клопотання сторони відповідача про розстрочення виконання судового рішення, слід\~зазначити наступне. Із змісту\~ст. 435 ЦПК України\~вбачається, що за заявою сторони суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення. Із змісту п. 37\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, вбачається, що визначення порядку виконання рішення суду, надання відстрочки або розстрочки виконання зазначається безпосередньо в рішенні суду при його ухваленні. Звертаючись до суду із заявою про розстрочення виконання судового рішення сторона відповідача посилається на те, що [PERSON] має на утриманні трьох неповнолітніх дітей і у зв`язку з військовими діями на території України, вимушена була змінити країну проживання, що безумовно вплинуло на доходи відповідачки. Вказані обставини, які на теперішній час ускладнюють виконання рішення суду, є винятковим випадком в розумінні статті 435 ЦПК України. Враховуючи військову агресію РФ проти України, наявність у відповідачки трьох неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку про можливість розстрочення виконання рішення на\~10\~місяців. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно меморіального ордеру № 297805031 від 13.03.2024 (а.с. 3) позивачем було сплачено 3028 грн. 00 коп. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги наведені норми закону і те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору в пропорційному відношенні до задоволених вимог у розмірі 2032,45 грн (117900,25 х 3028 : 175650,25).

Outcome: partial