Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «КИЇВМІСЬКБУД» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «ХК «КИЇВМІСЬКБУД»), про визнання частково недійсним умов договору, розірвання договору купівлі-продажу майнових прав і стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.04.2021 між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «КИЇВМІСЬКБУД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021. На виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача 1 020 102,00 грн. Позивач виконав всі зобов`язання визначені Договором. В свою чергу відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а саме: відповідно до п. 6.1. Договору запланований термін прийняття в екстлуатацію об`єкту будівництва - грудень 2022 року. Проте, станом на час звернення до суду з позовною заявою, відповідачем не розпочато будівництво об`єкту. 03.04.2024 представник позивача звернувся до відповідача з повідомленням (претензією) № 1 про розірвання договору та повернення покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021. Відповідач відмовився укладати договір про розірвання Договору посилаючись на воєнний стан та запропонував продати квартиру за переуступкою або замінити на іншу квартиру у другому комплексі. Загальна сума яку позивач перерахував відповідачу складає 1 020 102,02 грн, тобто позивач виконав взяті на себе зобов`язання, однак внаслідок невиконання відповідачем умов договору, позивач зазнав збитків у сумі 1520917,44 грн, які складаються з 1020102,20 грн - основної суми боргу, 90278,91 грн - 3% річних, 410536,51 грн - інфляційних втрат. На підставі вищевикладеного просив визнати частково недійсним п. 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 в частині встановлення строку у 90 календарних днів та вирахування 5 % від внесеної суми у якості штрафу. Розірвати договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 укладений між Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «КИЇВМІСЬКБУД» та [PERSON] . Стягнути з відповідача на користь позивача 1 020 102,20 грн основного боргу. Стягнути з відповідача на користь позивача 90 278,91 грн - 3% річних за період з 21.04.2021 по 01.04.2024. Стягнути з відповідача на користь позивача 410 536,51 грн - інфляційних втрат за період з 21.04.2021 по 01.04.2024. Ухвалою суду від 31.05.2024 позовну заяву залишено без руху. Позивач належним чином та увстановлений судом строк усунув вказані недоліки. Ухвалою суду від 10.06.2024 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 25.06.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову. Відзив мотивовано тим, що пунктом 2.8 Договору визначено, що сторони підтверджують, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно, відсутні підстави для визнання пункту 2.4.2 Договору недійсним, а позивач не вказав, яким чином порушені ст. ст. 203, 215 ЦК України. Щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань зазначає, що в договорі купівлі-продажу майнових прав не визначений строк введення об`єкту будівництва в експлуатацію, замість цього вказана запланована дата, в той час як здача в експлуатацію об`єктів будівництва не належить до цивільно-правових відносин, тому склад цивільно-правового порушення зі строни відповідача відсутній. Умовами Договору купівлі-продажу майнових прав не передбачено право позивача на односторонню відмову від договору. Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не погоджується, оскільки у відповідача відсутнє грошове зобов`язання перед позивачем. На офіційному сайті Київміськбуд опубліковано інформацію про відновлення роботи Компанії та будівельних майданчиків, Компанія не заявляла інформації про зупинення господарської діяльності та будівництва. Навіть зважаючи на ситуацію, яка склалася в країні, Компанія робить все можливе, щоб якомога швидше здійснювати повноцінно будівельні роботи на даному об`єкті будівництва та ввести даний комплекс в експлуатацію та передати придбані майнові права їх покупцям. Просив відмовити повністю у задоволенні позову. 01.07.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначає, що відповідачем не спростовано позовних вимог позивача, позовні вимоги є обгрунтованими, а отже підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 04.07.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 04.07.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України. Ухвалою суду від 12.09.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, вказав, що 21.04.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, позивач свої зобов`язання виконав, сплатив кошти у вказаний в договорі строк, в свою чергу відповідач свої зобов`язання не виконав, відповідачу направляли лист з проханням розірвати договір та повернути кошти проте отримали відмову, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав позицію свого адвоката та просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що детально виклав заперечення щодо позову у відзиві на позовну заяву та просив відмовити повністю у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12, 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Судом встановлено, що 21.04.2021 між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «КИЇВМІСЬКБУД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К (а. с. 9-13). Відповідно до пункту 1.1. цього договору Компанія продає, а Покупець придбає майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру - [ADDRESS] , ІІ черга будівництва, в об`єкті «Будівництво житлових будинків з об`єктами соціально-побутового облуговування та паркінгами на [ADDRESS] . Реконструкція майнового комплексу на [ADDRESS] » Коригування проекту на умовах та в порядку, що визначені у цьому Договорі. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що під майновими правами Сторони розумітимуть право набути у власність закріплений за Покупцем Об`єкт після введення Об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього Договору. Майнові права на Об`єкт належить Компанії на підставі Експертного звіту щодо розгляду проектної документації по Проекту «Будівництво житлових будинків з об`єктами соціально-побутового облуговування та паркінгами на [ADDRESS] . Реконструкція майнового комплексу на [ADDRESS] ». Коригування проекту за № 0074-4299-18/УЕБ/А виданого 23 квітня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза в будівництві»; Дозволу на виконання будівельних робіт від 05 квітня 2016 року № ІУ П5160960406, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України. Згідно з п. 1.3. Договору Об`єкт має наступні характеристики: № квартири - 742; поверх - 4; кількість кімнат - 1; загальна проектна площа - 38,35 кв.м.; план приміщення - викопіювання з проектної документації. Відповідно до п. 2.4.1. Покупець має право достроково здійснювати платежі, відповідно до розділу 3 даного Договору. Відповідно до п. 2.4.2. Договору покупець має право до прийняття Об`єкта в експлуатацію відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на Об`єкт шляхом розірвання цього Договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим Договором, з вирахуванням 5% від внесеної суми на користь Компанії у якості штрафу. Розділом 3 Договору визначений порядок розрахунків. Згідно п. 3.1. На дату підписання цього Договору вартість майнових прав на Об`єкт складає 1 030 311,10 грн у тому числі ПДВ 171 718,52 грн виходячи з вартості майнових прав за 1 кв.м - 26 866,00 грн у тому числі ПДВ - 4 477,67 грн. Відповідно до пункту 3.2. Договору, Покупець зобов`язується здійснити оплату 99% вартості майонвих прав у розмірі 1 020 102,02 грн, що складає 37,97 кв.м. протягом 5 банківських днів після підписання цього Договору, у строк по 28 квітня 2021 року. Пунктом 5.2.3. Договору визначено, що зобов`язання за цим Договором припиняються у разі одностороннього розірвання Договору з ініціативи Покупця або Компанії. Пунктом 6.1. Договору визначено, що запланований термін прийняття в експлуатацію Об`єкту будівництва - грудень 2022 року. На виконання умов договору [PERSON] перерахував на рахунок ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» 1 020 102,02 грн двома платежами, що підтверджується квитанціями № 0.0.2099640350.1 на суму 295 102,02 грн від 21 квітня 2021 року та № ПН 28224 на суму 725 000,00 грн від 22 квітня 2021 року ( а.с. 15-16). ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» видано довідку № 25037/РН-К від 19.05.2021 до Договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 щодо надходження коштів від покупця [PERSON] у розмірі 1 020 102,02 грн (а. с 17). Станом на час звернення позивачем до суду будівельні роботи щодо будівництва квартири [ADDRESS] . Реконструкція майнового комплексу на [ADDRESS] » Коригування проекту відповідачем не розпочато. 03 квітня 2024 року представник [PERSON] - адвокат Глухенький О. А. поштою направив на адресу Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» повідомлення (претензію) № 1 про розірвання договору та повернення Покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 (а. с. 20-22). Доказів розгляду відповідачем вказаного повідомлення (претензії) № 1 представника [PERSON] - адвоката Глухенького О. А про розірвання договору та повернення Покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 матеріали справи не містять. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків встановлено статтею 11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші провочини. За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»). Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року в справі № 336/337/16-ц (провадження № 61-2704св18) вказано «Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (див. пункти 116 - 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Як встановлено судом, пунктом 2.4.2. договору, передбачено, що покупець має право до прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на Об`єкт шляхом розірвання цього Договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим Договором, з вирахуванням 5% від внесеної суми на користь Компанії у якості штрафу. Аналіз пункту 2.4.2 договору свідчить про те, що покупець до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію наділений правом на відмову від договору шляхом його розірвання. Матеріали справи не містять доказів того, що об`єкт будівництва був прийнятий в експлуатацію в запланований строк грудень 2022 року (п. 6.1. Договору), а тому [PERSON] реалізував своє право, передбачене пунктом 2.4.2 договору, на розірвання договору. Статтею 653 ЦК України передбачено правові наслідки зміни або розірвання договору. Так, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, встановлені судом обставини вказують на те, що відповідач ПрАТ «ХК «Київміськбуд» порушив свої зобов`язання, визначені Договором купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] , відповідачем не надано доказів на спостування вказаних обставин. Оскільки відповідачем ПрАТ «ХК «Київміськбуд» допущено істотні порушення Договору, суд визнає, що позовна вимога про розірвання Договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021, укладеного між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] є доведеною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання частково недійсним пункт 2.4.2. Договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 в частині встановлення строку у 90 календарних днів та вирахування 5% від внесеної суми у якості штрафу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 546 ЦПК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 статті 611 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що по своїй суті неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 ЦК України та в параграфі 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Тобто, штраф є фіксованою величиною. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Як встановлено судом, в оспорюваному пункті 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено штраф за односторонню відмову від договору покупцем (фраза «з вирахуванням 5% від внесеної суми на користь Компанії у якості штрафу»). Оспорюваний пункт 2.4.2. договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 в частині встановлення штрафу суперечить сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Тобто обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17 (провадження № 61-47158св18), від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21), від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19 (провадження № 61-8074св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19 (провадження № 61-5146св21). З урахуванням наявності підстав для часткової недійсності пункту 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав в частині встановлення штрафу та правил, закріплених в статті 217 ЦК, це не має наслідком недійсності інших частин правочину. Отже, позовна вимога щодо визнання частково недійсним пункт 2.4.2. Договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021 в частині встановлення строку у 90 календарних днів та вирахування 5% від внесеної суми у якості штрафу підлягає задоволенню. Оскільки задоволено позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 21.04.2021, також підлягає задоволеннюпозовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 1 020 102,02 грн, які були сплачені позивачем за вказним договором. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 90 278,91 грн за період з 21.04.2021 по 01.04.2024 та інфляційних втрат у розмірі 410 536,51 грн за період з 21.04.201 по 01.04.2024. Звертаючись із позовом до суду, позивач, в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України та зазначає, що в результаті прострочення грошового зобов`язання за Договором у відповідача виник обов`язок повернути позивачу сплачені кошти. Іншими словами, позивач вважає, що у відповідача існує грошове зобов`язання, а відтак на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не погоджується із таким правовим обґрунтуванням позовних вимог, з огляду на наступне. За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. За змістом ст. ст. 524, 533, 534, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Відтак, грошове зобов`язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням (постанова Верховного Суду України від 04.02.2014 року по справі № 3-1гс14). Натомість, стягнення попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за невиконані роботи. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України, що, як приклад, відображено у постановах від 01.07.2015 року у справі № 3-357гс15, від 16.09.2014 року у справі № 3-90гс14, а також Верховного Суду, що як приклад відображено в постановах від 20.11.2018 року у справі № 916/75/18, від 17.10.2018 року у справі № 923/1151/17. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21.04.2021. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 17 562,40 грн. Отже, оскільки, суд задовольняє позовні вимоги частково 67,07%, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 576,80 грн судового зобру (1 210,20 (немайнова вимога) + 1 211,20 (немайнова вимога) + 10 154,40 (майнова вимога 67,07%) = 12 576,80)).

Outcome: partial