Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання її зі спадкодавицею - [PERSON] , з травня 2022 року до дня її смерті [INFO] за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається зі спадкового майна - гаражу № [NUMBER] , блок № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, обслуговуючий гаражний кооператив «Ракета», який належав спадкодавиці. Позивачка вказує, що за життя [PERSON] розпорядилась своїм майном квартирою [ADDRESS] подарувавши вказану квартиру своїй дочці позивачці [PERSON] за договором дарування від 07.08.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Цихонєй В.А. Після укладення договору дарування дарувальник [PERSON] залишилась зареєстрованою в подарованій нею квартирі [ADDRESS] , хоча з травня 2020 року фактично проживала у дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що не знала про наявність у спадкодавиці зареєстрованого права власності на гараж № [NUMBER] , блок [ADDRESS] , вважала що вказаний гараж не приватизований переоформляється шляхом вступу до гаражного кооперативу. Позивачка вказує, що інших спадкоємців, які заявляли свої спадкові права або мали обов`язкову частку у спадковому майні немає. 30.03.2024 року вона звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського МНО Миколаївської області Євтушенко А.М. стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на вищевказаний гараж. Однак отримала відмову, у зв`язку з тим, що у встановлений законом строк не звернулась до приватного нотаріуса та/або державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та нею не надано даних про постійне проживання з померлою на час відкриття спадщини. Позивачка стверджує, що спадкодавиця [PERSON] померла у віці 80 років у м. Первомайську Миколаївської області [INFO]. З травня 2020 року до дня смерті вона постійно проживала разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона була людиною похилого віку та потребувала постійного догляду доньки. За вказаних обставин позивачка вважає, що прийняла спадщину відповідно до правил ч. 3. ст. 1268 ЦК України, а тому просила задовольнити вимоги позовної заяви та встановити факт постійного проживання зі спадкодавицею. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст. 187 ЦПК України, ухвалою судді від 26.04.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 03.05.2024 року від представника позивачки - адвоката Чуприни І.О., на виконання вимог ухвали від 26.04.2024 року, надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12.08.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, надано можливість сторонами до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог та заперечень проти позову. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради. Третя особа - приватний нотаріус Євтушенко А.М. до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи згоду позивачки та її представника, а також наявного клопотання представника відповідача, судом ухвалено про слухання справи за відсутності сторін, що не з`явилися. У судовому засіданні позивачка та її адвокат позовні вимоги підтримали у повному обсязі, заявили клопотання про допит свідків. У судовому засіданні допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , після чого представник позивачки надав заяву, в якій просив суд продовжити розгляд справи за відсутності позивачки та її адвоката. Судом продовжено розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом та належні їм правовідносини. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] , в зв`язку з укладенням шлюбу, змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] . 07.08.2021 року [PERSON] передала у подарунок [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування квартири від 07.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Цихонєй В.А. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 10.01.2022 року (актовий запис №25). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з гаража № [NUMBER] , блок № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: м. Миколаїв, ОГК «Ракета». Право власності спадкодавиці на вищевказаний об`єкт нерухомого майна підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та довідкою директора ОГК «Ракета» від 07.09.2019 року №45. Актом про спільне проживання, засвідченим головою квартального комітету м. Первомайськ Ушкарьовою Т.В. підтверджено факт проживання [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з травня 2020 року і по час смерті [INFO] . Крім того, на підтвердження факту проживання матері з позивачкою в м.Первомайськ, останньою надано виписку із медичної картки [PERSON] , яка видана КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Первомайської міської ради», копію рахунку-замовлення № 016287 на виготовлення, продаж ритуальних послуг КП Первомайської міської ради «Комунсервіс», копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] від 09.01.2022 року, укладеного між ФОП [INFO] та [PERSON] . Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що [PERSON] , після того як погіршилося її здоров`я, у травні 2020 року переїхала на постійне проживання до [PERSON] і до самої смерті проживала однією сім`єю з донькою у м. Первомайськ. Свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, показання надані свідками узгоджуються з наявними в матеріалах справи письмовими доказами, тому приймаються судом. Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. роз`яснено [PERSON] про неможливість отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , так як у встановлений законом строк вона не звернулась до приватного нотаріуса та/або державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та нею не надано даних про постійне проживання з померлою на час відкриття спадщини. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, що підтверджено інформаційною довідкою №79066956 від 08.11.2024 року, наданою приватним нотаріусом Євтушенко А.М. Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13). Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Отже, позивачам, після встановлення судом факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, достатньо подати нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не заяву про прийняття спадщини (адже вони її фактично прийняли відповідно до норм ст. 1268, 1270 ЦК), тому встановлення їм судом додаткового строку на прийняття спадщини не є необхідним. Відповідний висновок викладений і в постанові Верховний Суду від 14.04.2021 р. у цивільній справі №205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріусом роз`яснено позивачці про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що [PERSON] у встановлений строк не надала заяву про прийняття спадщини та не надала даних про постійне проживання зі спадкодавицею за однією адресою. Отже, у разі, якби позивачка постійно не проживала разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини і не вважала себе такою, що фактично прийняла спадщину, на підставі ст. 1268 ЦК України, тоді належним способом судового захисту було б звернення до суду із позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Але по справі встановлено, що позивачка проживала разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, що було встановлено судом на підставі наданих доказів і показань свідків, але через те, що спадкодавиця була зареєстрована за іншою адресою ніж спадкоємиця, остання не змогла підтвердити цей факт в іншому порядку, аніж в судовому, і звернулась до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Судом встановлено, що позивачка проживала зі своєю матір`ю [PERSON] з травня 2020 року по день смерті матері, за своїм місцем проживання в [ADDRESS] , що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи та показаннями свідків. Отже, вважаючи встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, позовна заява підлягає задоволенню, адже після встановлення факту постійного проживання позивачки разом із спадкодавицею по день смерті останньої, вона вважається такою, що прийняла спадщину, не обмежена жодними строками для оформлення спадщини, і відповідно, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved