Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

26 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Управління патрульної поліції в Одеській області, за участю третьої особи: Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. \~ \~ \~ \~ Позовна заява обґрунтована тим, що 17 липня 2023 року працівником патрульної поліції полку УПП в Одеській області ДПП рядовим [PERSON] було зупинено транспортний засіб, під керуванням [PERSON] з підстав проїзду на заборонений дорожній знак, в ході спілкування з працівником поліції Казаком Володимиром Васильовичем відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 506628 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Проте, постановою Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/13421/23 від 09.10.2023 адміністративне провадження про притягнення [PERSON] , [INFO] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення. 24 серпня 2023 року представником [PERSON] подано скаргу про порушення дисциплінарного провадження, щодо працівника патрульної поліції полку УПП в Одеській області ДПП рядового [PERSON] у зв`язку із поведінкою, що не відповідає приписам чинного законодавства. Відповідно до відповіді УПП в Одеській області, за результатами службового розслідування в діях окремих працівників УПП в Одеській області ДПП встановлено ознаки дисциплінарного проступку. В зв`язку з тим, що справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчать про незаконність складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення та становлять підставу для відшкодування завданої йому моральної шкоди. Так, [PERSON] внаслідок неправомірних дій працівників поліції, зокрема, [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка полягала у труднощах, які виникли за місцем його роботи. [PERSON] працює на компанію яка займається грузовими перевезеннями вантажу та є водієм вантажівки, [PERSON] не мав можливості до кінця розгляду справи в Суворовському районному суді м. Одеси здійснювати виїзди та перевезення, надавав пояснення керівництву щодо виниклої ситуації, був пригнічений та відчував відносно себе суспільну несправедливість. Складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником поліції за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно [PERSON] вплинуло на його репутацію як працівника, як колеги та спровокувало погіршення його звичного життя, звичок та морального стану. Виходячи із засад розумності та справедливості, розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 100 000,00 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси матеріали прийняті до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі. 11 січня 2024 року від представника Державної казначейської служби України до суду надійшли пояснення на позовну заяву, в яких вказали, що оскільки дії посадових осіб УПП в Одеській області не були визнані незаконними чи протиправними, тому відповідальність за завдану шкоду не настає, а шкода не підлягає відшкодуванню. При цьому, звернули увагу, що позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. Тому, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. 12 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (в порядку ст. 178 ЦПК України), в якому просили відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що твердження позивача про вчинення посадовою особою дій, призвели до порушення прав та законних інтересів [PERSON] є необґрунтованими. Дії управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції або його посадових осіб відносно громадянина [PERSON] не визнавалися незаконними або протиправними жодним судовим рішенням та/або службовим розслідуванням. При цьому, оскільки дії інспектора не було визнано незаконними або протиправними жодним судовим рішенням та/або службовим розслідуванням, то слід стверджувати про відсутність причинного зв`язку між діями інспектора та, начебто, завданням моральної шкоди позивачу. В судових засіданнях представник позивача підтримав поданий позов наполягаючи на його задоволенні. Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього. 5 листопада 2024 року представники позивача та відповідача звернулись до суду з заявами про проведення судових дебатів за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 липня 2023 року об 11 годині 05 хвилин працівником патрульної поліції полку УПП в Одеській області ДПП рядовим [PERSON] було зупинено транспортний засіб DAF CF 85.460 водієм якого був [PERSON] з підстав проїзду на заборонений дорожній знак, в ході спілкування з [PERSON] працівником поліції [PERSON] відносно останнього складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 506628 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. В подальшому, постановою Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/13421/23 від 09.10.2023 року адміністративне провадження про притягнення [PERSON] , [INFO] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення. 24 серпня 2023 року позивачем подано скаргу із проханням порушити дисциплінарне провадження, щодо представника органу поліції в Одеській області, а саме працівника патрульної поліції полку УПП в Одеській області ДПП рядового [PERSON] у зв`язку із поведінкою, що не відповідає приписам чинного законодавства. Згідно з відповіддю Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП від 11.12.2023 року № 27084/41/13/03/02-23 за результатами службового розслідування в діях окремих працівників УПП в Одеській області ДПП встановлено ознаки дисциплінарного проступку. Позивач, посилаючись на те, що в діях працівника поліції [PERSON] встановлено ознаки дисциплінарного проступку та провадження ч.1 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення, стверджує, що йому була спричинена моральна шкода, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, позивач вважає, що йому була спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 100000 гривень. У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Положеннями частини першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, моральна шкода, завдана внаслідок неправомірних дій працівника поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та надалі, під час розгляду справи в суді першої інстанції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП за своєю правовою природою відносяться до шкоди, відшкодування якої врегульовано нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Однак, як стверджує відповідач, вищевказаний Закон розповсюджує свою дію на органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури і суду. Так,\~відповідно до\~ст.\~1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» №266/94-ВР\~від 01\~грудня 1994\~року в\~редакції від\~24\~листопада 2021\~року,\~відповідно до\~положень цього\~Закону підлягає\~відшкодуванню шкода,\~завдана громадянинові\~внаслідок:\~1)\~незаконного засудження,\~незаконного повідомлення\~про підозру\~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~незаконного взяття\~і тримання\~під вартою,\~незаконного проведення\~в ході\~кримінального провадження\~обшуку,\~виїмки,\~незаконного накладення\~арешту на\~майно,\~незаконного відсторонення\~від роботи\~(посади)\~та інших\~процесуальних дій,\~що обмежують\~права громадян;\~2)\~незаконного застосування\~адміністративного арешту\~чи виправних\~робіт,\~незаконної конфіскації\~майна,\~незаконного накладення\~штрафу;\~3)\~незаконного проведення\~оперативно-розшукових\~заходів,\~передбачених законами\~України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Департамент патрульної поліції Національної поліції України відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції затверджений Наказом Національної поліції України 06 листопада 2015 року №73 (у редакції наказу Національної поліції України від 01 квітня 2020 року №272) та управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції відповідно до Положення про управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції затвердженого Наказом Департаменту патрульної поліції 07 листопада 2015 року №1/4 (у редакції наказу Департаменту патрульної поліції від 18 листопада 2021 року №2597) не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або судом, а відтак, дія Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01 грудня 1994 року не розповсюджується на Департамент патрульної поліції Національної поліції України та управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та їх посадових осіб. У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року по справі №686/34047/19 зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у вищезазначеній постанові Верховного Суду встановлено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року №2135-ХІІ вбачається, що оперативно-розшукова\~діяльність здійснюється\~оперативними підрозділами: Національної\~поліції -\~підрозділами кримінальної\~та спеціальної\~поліції; Державного\~бюро розслідувань\~-\~оперативними,\~оперативно-технічними,\~внутрішнього контролю,\~забезпечення особистої\~безпеки; Служби\~безпеки України\~-\~оперативними підрозділами\~Центрального управління,\~регіональних органів\~та органів\~військової контррозвідки; Служби\~зовнішньої розвідки\~України -\~агентурної розвідки,\~оперативно-технічними,\~власної безпеки; Державної\~прикордонної служби\~України -\~розвідувальним органом\~центрального органу\~виконавчої влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~охорони державного\~кордону (агентурної\~розвідки,\~оперативно-технічним,\~власної безпеки),\~підрозділами забезпечення\~внутрішньої безпеки\~та власної\~безпеки,\~оперативного документування,\~оперативно-розшуковими\~та оперативно-технічними; управління\~державної охорони\~-\~підрозділом оперативного\~забезпечення охорони\~виключно з\~метою забезпечення\~безпеки осіб\~та об`єктів,\~щодо яких\~здійснюється державна\~охорона; органів\~і установ\~виконання покарань\~та слідчих\~ізоляторів Державної\~кримінально-виконавчої\~служби України; розвідувального\~органу Міністерства\~оборони України\~-\~оперативними,\~оперативно-технічними,\~власної безпеки; Національного\~антикорупційного бюро\~України -\~детективів,\~оперативно-технічними,\~внутрішнього контролю. Бюро економічної безпеки України - підрозділами детективів, оперативно-технічними підрозділами. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Окрім того, відповідно до ст. 38 Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року №4651-IV встановлено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Досудове слідство\~здійснюють: 1)\~слідчі підрозділи: а)\~органів Національної\~поліції; б)\~органів безпеки; г)\~органів Державного\~бюро розслідувань; 2)\~підрозділ детективів,\~підрозділ внутрішнього\~контролю Національного\~антикорупційного бюро\~України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України. Дізнання здійснюють\~підрозділи дізнання\~або уповноважені\~особи інших\~підрозділів: а)\~органів Національної\~поліції; б)\~органів безпеки; в)\~органів Бюро\~економічної безпеки\~України; г)\~органів Державного\~бюро розслідувань; ґ)\~Національного антикорупційного\~бюро України. Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII встановлено, що цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. За ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» ,\~систему прокуратури\~України становлять:\~Офіс Генерального\~прокурора; 2)\~обласні прокуратури; 3)\~окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII вбачається, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій будується\~за принципами\~територіальності,\~спеціалізації та\~інстанційності. Найвищим\~судом у\~системі судоустрою\~є Верховний\~Суд. Систему\~судоустрою складають: 1)\~місцеві суди; 2)\~апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Таким чином, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та Департамент патрульної поліції не уповноважені на проведення оперативно-розшукової діяльності, не уповноважені на здійснення досудового розслідування та не проводять слідство або дізнання, не належать до системи органів прокуратури, не входять до системи судоустрою, а відтак, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01 грудня 1994 року, в даній частині, на управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та Департамент патрульної поліції не розповсюджується. Отже, з огляду на зазначене, суд погоджується з позицією відповідача та вважає, що посилання позивача на вищезазначений Закон України є помилковим. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктами 4,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з\~пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Окрім того, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанції встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Попри це, позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів, як то чеки, квитанції, медична документація (перелік обстежень в закладах охорони здоров`я чи виписний лист), тощо, які б свідчили про дійсне завдання йому моральної шкоди у вигляді страждань, заподіяних внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відтак, доказів, які зазначили матеріальні та моральні витрати позивача, матеріали справи не містять. Крім того, постановою Верховного Суду України від 23 березня 2021 року по справі №607/10490/17 визначено, що розмір грошового відшкодування шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зроблено висновок, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62). Проте, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 100000 грн. та не надає будь-яких розрахунків. Поряд з цим, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має. У рішенні Cуворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/13421/23 від 09.10.2023 року не вказано будь-яких порушень з боку посадової особи при складанні протоколу про адміністративне правопорушення. Не винесено окремої ухвали щодо неправомірності дій посадової особи. Враховуючи, що підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Разом з тим, сам факт складання адміністративних матеріалів - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності були предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року по справі № 60/9462/16-a). З висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №312/262/18 вбачається, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. В той же час, дії управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції або його посадових осіб відносно громадянина [PERSON] не визнавалися незаконними або протиправними жодним судовим рішенням та/або службовим розслідуванням. Як уже зазначалось, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Виходячи з вищезазначеного, на переконання суду, позивачем в позовній заяві не доведено наявності моральної шкоди й причинного зв`язку між шкодою та діянням відповідача. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. У відповідності до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами: 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed