Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.08.2019 року між ТОВ «ФК «Форза» та [PERSON] в електронній формі укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019089023, шляхом підписання електронним підписом позичальника, вчиненим одноразовим ідентифікатором, заяви-формуляра про акцептування оферти №00019089023 від 23.08.2019 про прийняття пропозиції ТОВ "ФК "Форза" укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. На умовах договору позики кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 21.09.2019, відсоткова ставка в день за користування коштами кредиту становить 0,93 %, тип процентної ставки - фіксований, у разі користування коштами поза межами строку кредитування 2,5%, пеня за кожен день прострочення 2,5%. 30.11.2020 між ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено Договір факторингу №20201130-Ф, за умовами якого ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу кередитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Фінансова компанія «Форза», включно і до [PERSON] . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за Договором позики, станом на 19.02.2024 заборгованість відповідача перед позивачем становить 18889,04 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту 5000,00 грн., заборгованість по відсотках 1387,50 грн., заборгованість по прострочених відсотках за користування в період з 01.12.2020 по 01.03.2021 року 11250,00грн. та інфляційне збільшення за період з 21.09.2019 по 23.02.2022 1251,54 грн. Враховуючи вищевикладене, просять стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019089023 від 23.08.2019 року у розмірі 18889,04 грн., судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 9000,00 грн. 11.11.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Пащука А.І. надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких частково визнали позов, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 6387,50 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5000,00 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 1387,50 грн. Мотивує таке тим, що відповідно до умов кредитного договору а саме розділ 8 «Відповідальність. Забезпечення виконання зобовязань», де в п. 8.1 та 8.2 зазначається, що сторони несуть відповідальність за порушення умов договору, згідно чинного законодавства України та виконання клієнта перед товариством за договором забезпечується неустойкою (пеня та штраф). У випадку порушення клієнтом цього договору, товариство має право нараховувати такі види неустойки, а саме пеню в розмірі 2,5 % з 41 календарного дня простроченная. Кредит було укладено 23.08.2019 року по 21.09.2019 року, тобто строком на 30 календарних дні. Відповідно до умов кредитного договору нарахована заборгованість за простроченими відсотками за період з 01.12.2020 року по 01.03.2021 року в сумі 11250 грн. є неустойкою - пенею, відповідно до умов кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору право вимоги по пені у кредитора виникло на 40 день прострочення, тобто з 02.11.2019 року у позивача виникло право нараховувати пеню. Зазначає, що аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тобто, на думку представника відповідача строк давності по пені сплив 02.11.2020 року, а позивач просить її стягнути вже із пропущенням строків давності. Вказує також, що виходячи із ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування», в якій зазначено, що розмірі пені не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, тобто пеня не може бути більшою ніж 2500 грн., тобто позивач має право просити перед судом лише: 5 000 грн. заборгованість за тілом; 1387,50 грн заборгованість за відсотками та 2500 грн. - заборгованості за пенею. До позовної заяви було долучено повідомлення від 29.12.2020 року про стягнення заборгованості в сумі 6387.50 грн., тобто позивач просив достроково повернути кредит і таким чином після 29.12.2020 року нарахування пені та процентів є незаконним. Також, представник відповідача покликається на те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а також на те, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення; в тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, однак в позовній заяві зазначила про проведення розгляду справи без їх участі, просила позов задоволити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак його представник у письмових поясненнях зазначив про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити частково, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23.08.2019 між ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та [PERSON] укладено договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №00019089023. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, підписана електронним цифровим підписом ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та акцептована відповідачем 23.08.2019, шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором k582106d) відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти №00019089023 від 23.08.2019 про прийняття пропозиції ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» укласти договір про надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. Згідно із п.3.1 Договору Товариство на умовах цього договору та Правил надає клієнту грошові кошти у сумі, визначеній п.5 договору, а клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п.5.3 даного договору; кредит надається позичальнику на визначені ним особисто цілі. Відповідно до п.5 Договору загальний розмір кредиту становить 5000,00 грн., строк дії договору - з 23.08.2019 по 21.09.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань за договором; процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 0,93 %, у разі користування коштами поза межами строку кредитування 2,5%, пеня за кожен день прострочення 2,5% (п.8 договору). Орієнтована загальна вартість кредиту складає 6387,50 грн. та включає в себе: суму основного боргу - 5000,00 грн. та проценти (відсотки) за користування кредитом - 1387,50 грн. Відповідач, здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики, шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, отримав грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. З матеріалів справи встановлено, що кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами договором позики. Вказане не заперечується і стороною відповідача. 30.11.2020 між ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу №20201130-Ф. Згідно із умовами договору факторингу №20201130-Ф від 30.11.2020, ТзОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Фінансова компанія «Форза», включно і до [PERSON] , що стверджується витягом з реєстру прав вимоги №1 до Договору факторингу №20201130-Ф від 30.11.2020. Із даного реєстру вбачається, що ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло право вимоги в загальній сумі 6387 грн. 50 коп, з якої 5000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 1387 грн. 50 коп. заборгованість по відсотках. Згідно із повідомленням про відступлення прав вимоги за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №0001908923 від 23.08.2019 №97 від 29.12.2020, ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» повідомила [PERSON] про нового Кредитора та пропонувала негайно сплатити заборгованість по кредиту в сумі 6387,50 грн. за поданими реквізитами. Окрім цього, до матеріалів справи позивачем долучено вимогу №324 від 14.09.2021, відповідно до якої ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» повідомила [PERSON] про нового Кредитора та вимагала негайно сплатити заборгованість по кредиту в сумі 17367,50 грн. за поданими реквізитами. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №0001908923 від 23.08.2019, позивач зазначив, що станом на 19.02.2024 заборгованість відповідача перед позивачем становить 18889,04 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 5000,00 грн., заборгованість по відсотках 1387,50 грн., заборгованість по прострочених відсотках за користування в період з 01.12.2020 по 01.03.2021 року 11250,00 грн. та інфляційне збільшення за період з 21.09.2019 по 23.02.2022 1251,54 грн. Згідно із частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Матеріалами справи встановлено, що договір позики між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики. Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем договір позики не був би укладений сторонами, суд приходить до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Відповідач був вільним в укладенні зазначеного договору та був обізнаний з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами, з чим погодився, підписавши електронний підписом кредитні документи. В свою чергу, відповідно до вимог статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується самим позивачем, після укладення між ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» договору відступлення прав вимоги №20201130-Ф від 30.11.2020, позивач скерував на адресу позичальника повідомлення про відступлення прав вимоги за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019089023 від 23.08.2019. У повідомленні також просив негайно сплатити заборгованість по кредиту в сумі 6387 грн. 50 коп. за поданими реквізитами. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Суд розцінює вказане вище повідомлення, як вимогу нового кредитора сплатити заборгованість по Договору. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд погоджується з доводами письмових пояснень щодо необхідності застосування до спірних правовідносин відповідної судової практики Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною. Звертаючись до суду після цієї скерування цієї вимоги, позивач, окрім заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019089023 від 23.08.2019 по тілу кредиту в розмірі 5000,00 грн. та заборгованості по відсотках 1387 грн. 50 коп, також просив про стягнення заборгованості по прострочених відсотках в розмірі 11250,00 грн., інфляційне збільшення в розмірі 1251 грн. 54 коп. Вирішуючи спір в цій частині складової вимоги заборгованості, суд першої інстанції на вказані вище положення закону уваги не звернув та, задовольняючи вимогу позивача про стягнення донарахованих процентів за користування грошовими коштами на підставі положень Договору, не врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду у подібних справах. З врахуванням вищенаведеної правові позиції Великої Палати Верховного Суду у подібних справах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника нарахованої після настання строку виконання основного зобов`язання прострочених відсотків в розмірі 11250,00 грн. Щодо позовної вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» в частині стягнення заборгованості - інфляційного збільшення, суд приходить до наступного висновку. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даній справі ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» пред`явило позов 26 лютого 2024 року, при цьому розрахунок інфляційних втрат в розмірі 1251 грн. 54 коп. розраховано за період з 21.09.2019 по 23.02.2022. У пунктах 15,18 Прикінцевих таперехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Крім цього, згідно із п.6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусноїхвороби (COVID-19) (втому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Відтак, судом встановлено, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань за даним договором до моменту запровадження дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, а саме за період з 21.09.2019 по 01.03.2020, оскільки за період з 01.03.2020 по 23.02.2022 відповідач був звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину. Судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій» було перераховано інфляційні втрати за період з 21.09.2019 по 01.03.2020, виходячи з суми заборгованості (6387,50 грн), а тому обґрунтованим є стягнення інфляційних втрат в розмірі 31,80 грн. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що з відповідача на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» необхідно стягнути заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019089023 від 23.08.2019 в розмірі 6419 грн. 30 коп, з яких заборгованість за тілом кредиту - 5000,00 грн., заборгованість по відсотках - 1387,50 грн. та інфляційні втрати - 31,80 грн. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити з наведених вище мотивів. Відтак, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Окрім цього, у відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки вказаний позов задоволено на 33,98%, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1028,91 грн. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Як вже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Законк України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджується: договором про надання правової допомоги №20240214/2 від 14.02.2024 року, актом №1 від 19.02.2024 приймання-передачі наданих послуг згідно вищевказаного договору, рахунком №1 від 19.02.2024 на суму 9000,00 грн., платіжною інструкцією в національній валюті №1061 від 19.02.2024 про оплату правової допомоги. Як вбачається з акту приймання-передачі наданих послуг, адвокат просить стянути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 9000,00 грн., що складається з підготовки позову у справі за позовом ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" до [PERSON] , в тому числі збирання доказів, долучених до позову та клопотання, підготовки та подання процесуальних заяв у ході розгляду справи, усних консультацій з питань застосування чинного законодавства у ході розгляду справи в розмірі 9000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Вказані витрати на професійну правничу допомогу, на переконання суду, є надмірними, не узгоджуються зі складністю даної цивільної справи, оскільки така є малозначною, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а відтак, стягнення витрат в розмірі 9000,00 грн., не підлягає до задоволення. Таким чином, суд приходить до переконання, що обгрунтованим та розумним розміром судових витрат на професійну правничу допомогу становитиме сума 5000,00 грн. Разом з тим, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки вказаний позов задоволено на 33,98%, з відповідача підлягає до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1699,00 грн.

Outcome: approved