Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

20 серпня 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, поданим представником позивача - адвокатом Левадою Єгором Леонідовичем до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності, в якому просить визнати: - за [PERSON] право власності на частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - за [PERSON] право власності на частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачі посилалися на те, що 30 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на житло, згідно якого вони набули право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Вказане свідоцтво було видане 30 жовтня 1995 року Сєвєродонецьким ГПП об`єднанням «Азот» в Луганській області згідно розпорядження № 586 від 17 жовтня 1995 року. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Сєвєродонецьким БТІ 18 грудня 1995 року за реєстровим № 145. В зв`язку з військовою агресією та окупацією м. Сєвєродонецьк, позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. 05 червня 2024 року позивачі отримали рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 73497017 мотивоване неотриманням реєстратором відомостей з реєстрів, автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року стосовно об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , оскільки територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою, БТІ не виконує свої функції, в тому числі не надає інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року. Такі обставини також створюють проблеми для позивачів у питанні підтвердження права власності на вказану квартиру та унеможливлює в подальшому після деокупації м. Сєвєродонецька отримання компенсації за знищене житло та інших репарацій (в тому числі звернення до судів міжнародних інстанцій). Наведене свідчить, що в майбутньому можуть виникнути труднощі в реалізації позивачами свого права власності, іншого способу захисту права власності позивачів, ніж як звернення із даним позовом, на даний момент не існує, тому позивачі просять суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2024 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження . 24 вересня 2024 року ухвалою суду закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Представник позивачів подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 жовтня 1995 року Сєвєродонецьким ГПП об`єднанням «Азот» в Луганській області згідно розпорядження № 586 від 17 жовтня 1995 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,9 кв.м.. Вказана квартира була передана на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Сєвєродонецьким БТІ 18 грудня 1995 року за реєстровим № 145. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON] . Квартира загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. Також в технічному паспорті наявний напис, що квартира [ADDRESS] зареєстрована в Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації на праві спільної частково власності про що здійснено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 745. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно за № 73497017 від 05 червня 2024 року позивачам було відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з відсутністю інформації про зареєстровані речові права в державному реєстрі та перебування приміщення БТІ на окупованій території . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18.02.2015 у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Пункт 5 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а тому позовні вимоги позивачів - підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved