Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача, в якому просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . У обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка доводиться [PERSON] рідною тіткою по материнській лінії. На момент смерті [PERSON] проживала по [ADDRESS] . Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема, Позивачу відомо про житловий будинок, в якому проживала покійна тітка. До Першої черкаської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини подали Позивач та онука спадкодавця [PERSON] . Спадкова справа відкрита за реєстровим номером №40/2023. На даний час право на спадщину не оформлено. За правом представлення, що визначено ст.1266 ЦК України, Відповідач є спадкоємцем першої черги, оскільки має право на спадщину, яка належала б за законом її батьку (сину спадкодавця), якби він був живий. У свою чергу, Позивач є спадкоємцем другої черги, оскільки має право на спадщину, яка належала б за законом його матері (рідній сестрі спадкодавця), якби вона була жива. Позивач вважає, що Відповідач не має ніякого морального права претендувати на спадщину своєї рідної бабки та має бути усунена від права на спадщину на законних підставах з огляду на наступне. Покійна [PERSON] була людиною із тяжкою долею. У 1998 році помер її єдиний син [PERSON] (батько Відповідача). Позивачу достовірно відомо, що з того часу колишня невістка та Відповідач не підтримували з [PERSON] ніяких відносин, ніколи більше не спілкувалися, хоча для цього не було жодних перепон, оскільки всі проживали в одному районі м. Черкаси. Із досягненням повноліття та набуттям соціальної незалежності від батьків Відповідач мала всі можливості для контактів із своєю бабусею, цікавитися її проблемами та потребами, яких за останні десять років життя у спадкодавця було чимало. З 2007 року [PERSON] проживала з [PERSON] , 1935 року народження, військовим офіцером (підполковником) у відставці. Починаючи з 2012 року, [PERSON] захопилася участю у всіляких платних акціях, розіграшах призів, які розповсюджувалися через Укрпошту. Щомісяця [PERSON] витрачала свою пенсію на придбання всіляких товарів та сертифікатів, що давали право на участь в акціях та розіграшах. [PERSON] страждала на ігроманію, оскільки мала нав`язливе бажання щось виграти, участь в таких «іграх» мала регулярний і тривалий характер аж до 2018 року, поки фінансове становище не стало зовсім скрутним. Ігроманія [PERSON] призвела до того, що її фінансовий стан значно погіршився, з`явилися борги за оплату комунальних послуг. Грошей на потреби першої необхідності вже не вистачало. Покійна тітка тримала у себе вдома курчат і біля десяти кішок, і для того, щоб їх прогодувати, вона із своїм співмешканцем почали вишукували для них їжу на смітниках. З цього і почалося її поневіряння по смітниках. Поступово на смітниках вони почали вишукувати різні речі (скляні пляшки, взуття, одяг та інше) з метою їх наступного обміну на продукти харчування у селян. Обміняти знайдені на смітниках речі їм так і не вдавалось. Незважаючи на це, тягнути із смітника речі вони не переставали, збирання речей стало їх нав`язливою ідеєю та єдиним смислом життя. За короткий проміжок часу в будинку і на подвір`ї утворилося велике нагромадження мотлоху. Позивач весь час підтримував зв`язок із своєю тіткою, бачив деградацію її особистості і за яких умов вона живе. З 2012 року і до самої смерті [PERSON] . Позивач регулярно надавав їй допомогу, мінімум тричі на тиждень приносив їжу. [PERSON] досить часто зверталася до Позивача з проханням купити щось з продуктів харчування, які задовольнялися. При можливості виносив мотлох з будинку, оскільки його маса становилась критичною, ним був завалений весь будинок та подвір`я. Надана Позивачем допомога була для [PERSON] єдиною можливістю для повноцінного харчування. Позивачу відомо, що якнайменше за останній рік свого життя [PERSON] взагалі не отримувала свою пенсію, оскільки не могла знайти свій паспорт, а на Укрпошті відмовлялися видавати пенсію без пред`явлення паспорта. У травні 2022 року помер співмешканець [PERSON] - [PERSON] . Смерть останнього завдало [PERSON] сильного душевного страждання, що позначилось на її психічному стані. Так, у [PERSON] почали з`являтися провали в пам`яті, вона стала замкнутою і час від часу могла перестати спілкуватися, ніби не помічає людину, яка з нею намагається спілкуватися. За останні кілька років [PERSON] (якій вже було за 80 років) фактично перестала бути людиною, яка могла постійно усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. За таких умов [PERSON] вже не могла самостійно про себе піклуватися та потребувала сторонньої допомоги, яку в силу своїх можливостей на регулярній основі протягом десяти років надавав Позивач, хоча сам за станом здоров`я є інвалідом. У свою чергу, Відповідач ухилялась від своїх прямих обов`язків і не надавала допомоги своїй бабці, яка не могла більше самостійно піклуватися про себе. Позивач цілком впевнений, що Відповідач не могла не знати про немічне становище своєї баби, оскільки жила поряд із нею в одному районі міста на відстані 650 м. Стислий виклад заперечень відповідачів Відповідачі надали аналогічні за змістом відзиви на позов, в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог. У обґрунтування своїх заперечень відповідачі посилаються на те, що [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] є сином [PERSON] та батьком [PERSON] . Першою черкаською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті [PERSON] . З заявами про прийняття спадщини звернулись позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , а також рідний брат позивача [PERSON] . Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Спадкоємець повинен мати матеріальну та фізичну змогу надавати допомогу спадкодавцю, який її потребує. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Дані обставини, які є необхідними для усунення від спадкування позивачем доведено не було. Для усунення від спадкування потрібно довести, що спадкодавець просив допомогу саме у спадкоємця. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). Позивач повинен довести суду наступні факти, що [PERSON] перебувала у безпорадному стані, [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, [PERSON] зверталась за допомогою саме до відповідачів, відповідачі мали матеріальну та фізичну змогу надавати допомогу [PERSON] , відповідачі свідомо ухилялися від обов`язку щодо надання допомоги [PERSON] . Відповідачі стверджують, що [PERSON] жодного разу не зверталась до них за допомогою та взагалі ніколи не чули, що померла комусь говорила, що їй потрібна допомога. Процесуальні дії суду Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.02.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково, витребувано додаткові докази, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.04.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково, витребувано додаткові докази. Ухвалою суду від 23.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті, викликано свідків у судове засідання. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до листа КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 697/01-05/1 від 20.03.2024, останнє не володіє медичною інформацією стосовно [PERSON] , [INFO] . Судом досліджена спадкова справа після [PERSON] , з якої вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] (онука померлої), [PERSON] . У матеріалах спадкової справи міститься заповіт [PERSON] від 08.12.2014, яким остання заповідала усе майно [PERSON] . Відповідно до довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» від 01.03.2023 № 2923-01-10 за адресою: [ADDRESS] , станом на 21.01.2023 зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 25.09.2002 по 27.01.2023. Як вбачається з листа ГУ ПФУ в Черкаській області від 10.05.2024 № 2300-0902-7/33427, пенсію [PERSON] виплачено по лютий 2019 рік включно. [PERSON] не отримала пенсію за період з 01.03.2019 по 31.01.2023 у загальній сумі 346920,30 грн. Допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] зазначили, що позивач возив їжу померлій. Остання носила речі зі сміттєзвалища, була не в розумі, кликала померлих людей. Подвір`я будинку було занедбане, у неї жили багато котів та собак. Не бачили, що хтось інший провідував померлу. Чи зверталась вона за допомогою до когось, свідки не знають. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Щодо позовних вимог до співвідповідача [PERSON] , суд зазначає таке. Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача - [PERSON] , в якому просить усунути останню від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.02.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що залучення до участі у справі співвідповідача свідчить про автоматичне заявлення позовних вимог до нього і не потребує зміни позовних вимог. З указаним суд не погоджується з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). У постанові від 28 січня 2021 року у справі № 908/1833/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов. Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб. У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18 зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Залучаючи до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] , позивач у позові та представник у судовому засіданні не зазначили, які права та охоронювані законом інтереси позивача указаний співвідповідач порушує. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд також зазначає, що позов - це звернення заінтересованої або іншої уповноваженої на те особи до суду з проханням про розгляд спору і захист суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав та охоронюваних законом інтересів у справах, що виникають з цивільних (в тому числі сімейних, трудових), господарських (в тому числі корпоративних) та адміністративних правовідносин. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Правила ЦПК України не надають суду права виходу за межі позовних вимог з власної ініціативи (постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18 (провадження № 61-22792св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18 (провадження № 61-4071св20)); суд не може вийти за межі позовних вимог та усупереч принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/147-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач взагалі не заявив вимог до відповідача [PERSON] , так само і не обґрунтував, у чому вони полягають. Залучення до участі у справі співвідповідача не свідчить про автоматичне заявлення позовних вимог до останнього без викладення змісту заявлених вимог та доводів, чим вони обґрунтовуються. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність і диспозитивність, без зазначення конкретної позовної вимоги до відповідача та підстав звернення з такими вимогами відповідач позбавлений реального права надати свої заперечення проти позову. Відповідач має право знати, які вимоги до нього заявлені і чим вони обґрунтовуються. Указане свідчить про правову визначеність кожної сторони у справі. За таких обставин, у задоволенні вимог позивача до [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Що стосується позовних вимог до [PERSON] , суд зазначає таке. Позивач зазначає, що є племінником спадкодавця, а отже спадкоємцем другої черги. Натомість, матеріалами справи не підтверджено факт родинних відносин позивача із померлою, оскільки вони не містять жодного доказу на підтвердження цього (свідоцтва про народження, рішення суду про встановлення факту родинних відносин тощо). Такі докази не містяться ані у додатках до позову, ані у спадковій справі. А отже, позивач належними та допустимими доказами не довів, що він є племінником померлої, а отже є спадкоємцем по закону і що його права взагалі порушуються. Суд зазначає, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21). У постанові Верховного Суду від 30.01.2023 у справі № 467/350/21 зазначено: «Встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що [PERSON], який хоч і мав певні хвороби, але перебував у безпорадному стані, не міг самостійно пересуватися і забезпечити умови свого життя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку з безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги. Також суди врахували те, що [PERSON] за життя не відвідувала спадкодавця та не брала участі у його похованні, однак правильно вказали, що зазначене не є підставою для усунення відповідача від права на спадкування». Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/9209/20-ц підкреслив, що позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Таким чином, встановивши, що відповідач не вчиняв умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, та виходячи із відсутності умов, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19). Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Позивачем у дотримання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавець [PERSON] потребувала допомоги саме від відповідача, а остання, у свою чергу, умисно ухиляляся від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення її від права на спадкування. Суд зазначає, що під час розгляду справи умисної винної поведінки відповідачів не встановлено. Також не підтвердилися доводи позивача про умисне ухилення відповідачів від надання допомоги [PERSON] і що така допомога потрібна саме від відповідачів. Так, матеріалами справи не підтверджено і позивачем не доведено, що спадкодавець мала хвороби, що її стан не дозволяв їй усвідомлювати свої дії та керувати ними. Померла з власної ініціативи не отримувала пенсію, втрата паспорту дійсно перешкоджає вчиненню певних юридичних дій, однак, чинне законодавство України дозволяє громадянам України отримати новий паспорт внаслідок втрати останнього, чого спадкодавцем за життя зроблено не було. Твердження позивача про неможливість таких дій не підтверджується жодним доказом у справі. Посилання позивача на наявну ігроманію не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Матеріали справи також не містять доказів того, що спадкодавець зверталась до відповідачів за допомогою, а останні відмовили їй у її наданні. Отже, судом не встановлено ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, його безпорадного стану. Крім того, позивач не навів переконливих доказів на підтвердження потреби спадкодавця в допомозі саме від відповідачів. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Така правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 156/1111/20. Суд критично оцінює покази свідків про те, що померла поводилась неадекватно та була не в розумі, оскільки указані свідчення надані свідками з власних міркувань і з власного сприйняття поведінки померлої. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Докази не прийняті судом Суд не приймає у якості належних та допустимих доказів фотосвітлини, оскільки з них не вбачається, де вони зроблені, коли, ким. Судові витрати Позивач звільнений від сплати судового збору, тому витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed