Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних збитків у відповідності до ст. 625 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 11.08.2005 року між АКБ «ФОРУМ» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 0007/05/49-Nm, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 18400 доларів США зі сплатою 14 % річних. 22.10.2015 року рішенням по справі № 556/1358/15-ц що виніс Володимирецький районний суд Рівненської області, стягнуто з відповідача 439957,80 грн. заборгованості за Кредитним договором. Станом на дату подачі позову вищевказане рішення суду залишається невиконаним. 26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №0002/19/5, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Веста», а ТОВ «Фінансова компанія «Веста» набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 0007/05/49-Nm. У відповідності до ухвали, що виніс Володимирецький районний суд Рівненської області, від 26.09.2019 року замінено стягувача у справі № 556/1358/15-ц на ТОВ «Фінансова компанія «Веста». Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Веста» наділено правом грошової вимоги до відповідача, а ПАТ «Банк Форум» втратив такі права. З огляду на те, що відповідачем після набрання законної сили рішенням суду, вищевказане рішення суду не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 30.04.2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 45581 грн. 07 коп., з яких: нараховані 3% річних 10807 грн. 79 коп.; втрати від інфляції 34773 грн. 28 коп. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду не повідомив, відзив до\~суду не\~подав. Також про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин суд, враховуючи відсутність заперечень сторони позивача, відсутність відзиву від відповідача, прийшов до висновку, що справа може бути розглянута без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» Є.Г.Дяченка про розгляд справи у відсутність представника позивача, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити, крім того не заперечує щодо заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, у разі виникнення обставин викладених в ч. 1 ст. 280 ЦПК України. За таких обставин, в зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 11.08.2005 року між АКБ «ФОРУМ» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 0007/05/49-Nm, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 18400 доларів США зі сплатою 14 % річних. 22.10.2015 року рішенням по справі № 556/1358/15-ц що виніс Володимирецький районний суд Рівненської області, стягнуто з відповідача 439957,80 грн. заборгованості за Кредитним договором. Станом на дату подачі позову вищевказане рішення суду залишається невиконаним. На виконання вказаного рішення 22.09.2016 року Володимирецьким районним судом Рівненської області видано виконавчий лист. У відповідності до ухвали, що виніс Володимирецький районний суд Рівненської області, від 26.09.2019 року замінено стягувача у справі № 556/1358/15-ц на ТОВ «Фінансова компанія «Веста». Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Веста» наділено правом грошової вимоги до відповідача, а ПАТ «Банк Форум» втратив такі права. Згідно рішення загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Веста», яке оформлено протоколом № 06/08-2019 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Веста» від 06 серпня 2019 року, ТОВ «ФК «Веста» перейменовано на ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ «ФК «Веста». Таким чином, усі права кредитора за Кредитним договором № 0007/05/49-Nm від 11.08.2005 року на даний час належать ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА». Доказів повного чи часткового виконання вищевказаного рішення суду не подано і згідно розрахунку заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» станом на 30.04.2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 45581 грн. 07 коп., з яких: нараховані 3% річних 10807 грн. 79 коп.; втрати від інфляції 34773 грн. 28 коп. За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14 10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19). [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором № 0007/05/49-Nm від 11.08.2005 року, у зв`язку із чим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення з нього заборгованості за кредитом. 22.10.2015 року рішенням по справі № 556/1358/15-ц що виніс Володимирецький районний суд Рівненської області, стягнуто з відповідача 439957,80 грн. заборгованості за Кредитним договором. Рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі, протилежного суду не доведено. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває по час розгляду даної справи. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. У цій справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», яке набуло всіх прав кредитора по Кредитному договору № 0007/05/49-Nm від 11.08.2005 року, пред`явило позов і в межах строку позовної давності, перебіг якого зупинений в період дії воєнного стану в Україні, просить стягнути з відповідача на його користь 45581 грн. 07 коп., з яких: нараховані 3% річних 10807 грн. 79 коп.; втрати від інфляції 34773 грн. 28 коп. Позивачем проведено та надано розрахунок інфляційних втрат в сумі 34773 грн. 28 коп. та 3% річних в сумі 10807 грн. 79 коп., який відповідачем не спростований, перевірений судом, а тому приймається судом як належний. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати в сумі 34773 грн. 28 коп. та 3% річних в сумі 10807 грн. 79 коп. Відповідно суд доходить висновку про необхідність задоволення позову. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп. Вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених позивачем у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги у розмірі 9000 грн. 00 коп. суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ \~ \~При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. \~ \~ \~ \~На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. \~ \~ \~ \~ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. \~ \~ \~ \~Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц. \~ \~ \~ \~Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112). \~ \~ \~ \~При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). \~ \~ \~ \~Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). \~ \~ \~ \~Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, від 12 січня 2022 року у справі № 918/548/21). \~ \~ \~ \~З огляду на викладене суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь судових витрат, що понесені на правничу допомогу. Розмір витрат, про стягнення яких просить заявник, є завищеним щодо іншої сторони спору, а тому, зважаючи на те, що обсяг наявних у ній матеріалів є не великим, підготовка документів у даній справі не потребувала значного часу та великого обсягу аналітичної роботи, первина консультація (усна та письмова), формування додатків та правовий аналіз входить у підготовку (складення) позовної заяви, а тому зменшення судом суми відшкодування витрат на правничу допомогу до 3000 гривень відповідатиме принципу розумності та реальності витрат. Оскільки понесення позивачем зазначених витрат підтверджено належними доказами вони підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 3 000 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~Суд здійснює розподіл судових витрат за правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved