Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арештів з майна, в якому просить суд зняти арешт всього (нерухомого та рухомого) майна [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), накладений постановою Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ про арешт майна АА №162394 від 19.05.2010; зареєстрований: 31.05.2010 11:18:00 за №9878307 реєстратором Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України», реєстраційний номер обтяження: 9878307, а також зняти арешт всього нерухомого майна [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), накладений постановою Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ про відкриття виконавчого провадження №26991704 від 09.06.2011; зареєстрований: 22.06.2011 13:55:39 за №11314171 реєстратором Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України», реєстраційний номер обтяження: 11314171. Позов обґрунтовано тим, що наявністю вищезазначених арештів, [PERSON] позбавлена можливості реалізувати своє право власності як на придбання нерухомого майна так і на розпорядження ним, оскільки у разі купівлі нерухомого майна, воно одразу ж опиниться під арештом і позивач не зможе розпорядитись таким майном, що грубо порушує право власності позивача, яке складається з прав володіння та розпорядження майном, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач стверджує, що арешти, накладені на все її майно та на все нерухоме майно мають бути скасовані, оскільки відносно неї відсутні будь-які відкрити та/або незакінченні провадження в автоматизованій системі виконавчих проваджень; відсутня будь-яка інформація в реєстрі боржників; в базі даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні будь-які відомості щодо виконавчих проваджень при примусовому виконанні яких накладено арешт постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.05.2010 р. АА№162394 та від 09.06.2011 №26991704, які винесені Другим Малиновським ВДВС ОМУЮ; в Малиновському ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) відсутні відкриті виконавчі провадження боржником у яких є [PERSON] ; виконавчі провадження АА№162394 та №26991704 (В-9/968) закінчені та знищені, у зв`язку з цим всі наявні арешти, заборони та обмеження мали бути скасовані в рамках даних виконавчих проваджень. Посилаючись на вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а також на чинну в теперішній час редакцію, зокрема на ст..55 та ст..59 Закону, позивач вважає, що арешти мають бути скасовані судом, оскільки відсутні будь-які правові підстави для обмеження її прав. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 10.06.2024 року представником Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) поданий до суду відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з позовною заявою в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що в Першому Малиновському ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 49806384 з примусового виконання виконавчого листа № 755/230/15-ц, виданого 23.01.2015 Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошової суми у розмірі 4785468,67 грн.. Виконавче провадження № 49806384 завершено 27.04.2020 згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачені не були, а тому підстави для скасування арешту відсутні. Також відповідач зазначає, що в Другому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження № 26991704 з примусового виконання виконавчого листа №2-4002/10, виданого 19.05.2011 Малиновським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» грошової суми у розмірі 4785468,67 грн. У зв`язку з невиконанням вимог виконавчого документа, не сплатою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на майно боржника накладено арешт. Виконавче провадження № 26991704 завершено 24.11.2011 згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачені не були, а тому підстави для скасування арешту відсутні. Відповідач зазначає, що відносно боржника перебували і інші виконавчі провадження по яким боржником не надано підтвердження сплати боргу, згідно виконавчого документа, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Також відповідач зазначає, що матеріали виконавчих проваджень, які перебували на примусовому виконанні, під час виконання яких були накладені арешти на майно боржника, знищені за закінченням терміну зберігання. При цьому відповідач звертає увагу суду, що у встановлений Законом строк постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно яких накладені арешти на майно боржника, сторонами не оскаржувалась. Відповідач стверджує, що арешт з майна боржника може бути знятий лише за наявності підстав, передбачених ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», яких на теперішній час немає, оскільки боржником не сплачено борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Крім того, відповідач наголосив на тому, що порядок зняття арешту по завершеним виконавчим провадження чітко визначено Законом № 1404 VIII та п. 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Також відповідач зазначив, що до позовної заяви не додано жодних доказів, які підтверджують виконання боржником своїх зобов`язань згідно виконавчих документів, які перебували на примусовому виконанні, також не надано доказів сплати виконавчого збору та витрат по виконавчим провадженням які перебували на виконанні. Відповідач стверджує, що скаржник був стороною виконавчого провадження, тому повинен звертатись до суду зі скаргою в порядку, передбаченому ст.447 ЦПК України, а не з позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2024 року закрите підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 30.10.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Томашевський Роман Миколайович подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив суд розглянути справу без участі представника відповідача, відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №377360490 від 06.05.2024 року, в Державному реєстрі наявні зареєстровані обтяження, а саме: тип обтяження арешт нерухомого майна, яке належить [PERSON] ; накладений постановою Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 року, серії АА №162394; обтяження зареєстроване 31.05.2010 року 11:18:00 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстраційним номером обтяження: 9878307; об`єкт обтяження: невизначене майно, на все майно; власник: [PERSON] , код: [NUMBER] ; тип обтяження арешт нерухомого майна, яка належить [PERSON] ; накладений постановою Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ про відкриття виконавчого провадження від 09.06.2011 року, №26991704 (В-9/968); обтяження зареєстроване 22.06.2011 року 13:55:39 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстраційним номером обтяження: 11314171; об`єкт обтяження: невизначене майно, усе нерухоме майно; власник: [PERSON] , код: [NUMBER] . Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 06.05.2024 року відносно [PERSON] відсутні будь-які відкриті або незавершені виконавчі провадження. В АСВП зазначені лише виконавчі провадження №52824510 та №72230943, які не входять у предмет доказування та дослідження судом у даній справі, з урахуванням заявалених позивачем позовних вимог. Згідно з інформації з Єдиного реєстру боржників станом на 06.05.2024 року відносно [PERSON] відсутня будь-яка інформація щодо внесення її до реєстру в якості боржника. Як вбачається з відповіді Малиновського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) №71849 від 18.09.2023 року, у зв`язку із знищенням архіву виконавчих проваджень 2011 року, у відповідності до п.2 «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» №699/30567 від 09.06.2017 року (строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву, становить три роки), надати належним чином посвідчену копію постанови про арешт майна АА №162394 від 19.05.2010 року та матеріалів виконавчого провадження, належним чином засвідчену копію постанови про відкриття виконавчого провадження №26991704 від 09.06.2011 року та матеріалів виконавчого провадження, не виявляється можливим. Факт знищення матеріалів вказаних виконавчих проваджень також підтверджений відповідачем у відзиві на позовну заяву, в якій відповідач зазначає, що виконавче провадження №26991704 та виконавче провадження, у якому був накладений арешт на майно позивача постановою АА №162394 від 19.05.2010 року знищені за закінченням терміну зберігання. При цьому відповідач зазначив, що виконавче провадження №26991704 з примусового виконання виконавчого листа №2-4002/10, виданого 19.05.2011 Малиновським районним судом м. Одеси завершено 24.11.2011 згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11 та ч.1 і ч.2 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції від 16.02.2010 року та в редакції від 04.06.2011 року, тобто в редакціях що діяли на момент винесення постанов Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 р. АА№162394 та від 09.06.2011 №26991704) сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом, яка зобов`язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші обов`язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення. Згідно п.1 та п.3 ч.1 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 16.02.2010 року, тобто в редакції що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 р. АА№162394), арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно ч.1 та ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 04.06.2011 року, тобто в редакції, що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 09.06.2011 №26991704), Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. З аналізу вказаних положень ЗУ «Про виконавче провадження», вбачається, що арешт накладається саме на майно боржника і що метою накладання арешту на майно є забезпечення виконання виконавчого документу. З встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що на теперішній час відносно [PERSON] відсутні відкриті виконавчі провадження, вона не є боржником у виконавчих провадженнях, у яких на її майно накладений арешт, а також, що виконавчі провадження, по яким на майно [PERSON] накладався арешт знищені. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що [PERSON] є боржницею у двох наведених відповідачем виконавчих провадженнях з тих підстав, що до відзиву на позовну заяву не надано жодного доказу існування таких виконавчих проваджень, жодного доказу того що саме [PERSON] є боржником у таких виконавчих провадження і що основний борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не сплачені. Більш того, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на виконавче провадження №49806384 з примусового виконання виконавчого листа №755/230/15-ц, виданого 23.01.2015 Дніпровським районним судом міста Києва. Однак таке посилання не береться судом до уваги та йому не дається правова оцінка, оскільки предметом розгляду даної справи є арешти, які накладались 19.05.2010 та 22.06.2011, а тому вони не могли накладатись у межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, який виданий лише 23.01.2015. У зв`язку з цим суд оцінює доводи відповідача лише щодо виконавчого провадження №26991704 з примусового виконання виконавчого листа №2-4002/10, виданого 19.05.2011 Малиновським районним судом міста Одеси. Позивач заперечує факт існування виконавчих проваджень та стверджує, що у неї відсутня будь-яка заборгованість по виконавчим провадженням, а про існування арештів вона дізналась випадково і що взагалі не знала про існування виконавчих проваджень, у яких були накладені спірні арешти. Твердження позивача відповідачем не спростовані. Згідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Згідно до ч.1 та ч.3 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. За статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Проаналізувавши наявні у справі докази та доводи сторін, з урахуванням принципу «поза розумним сумнівом», суд доходить до висновку, що [PERSON] не є боржницею у виконавчих провадженнях, у яких на все її майно був накладений арешт і такі виконавчі провадження не існують. З урахуванням основних принципів та мети ЗУ «Про виконавче провадження», які полягають у фактичному виконанні виконавчого документа та стягнення з боржника заборгованості на користь стягувача, в тому числі і за допомогою забезпечення виконавчого провадження шляхом накладання арешту на майно боржника, суд доходить до висновку, що правові підставі для арешту всього майна [PERSON] відсутні. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 16.02.2010 року, тобто в редакції що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 р. АА№162394), державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника. Згідно ч.1 та ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 04.06.2011 року, тобто в редакції, що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 09.06.2011 №26991704), державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Згідно ч.1 та ч.2 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 16.02.2010 року, тобто в редакції що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 р. АА№162394), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Згідно ч.1 та ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції від 04.06.2011 року, тобто в редакції, що діяла на момент винесення постанови Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 09.06.2011 №26991704), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Пунктом 9.9. «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України 25.12.2008 №2274/5, який діяв на час винесення постанов Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 19.05.2010 АА№162394 та від 09.06.2011 №26991704 (надалі Порядок) встановлено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки. Відповідно до п.9.10. Порядку, виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Згідно п.9.15.\~Порядку,\~здавальні описи\~(завершених\~виконавчих проваджень),\~реєстр завершених\~виконавчих проваджень,\~переданих на\~зберігання,\~мають трирічний\~строк зберігання,\~акт про\~вилучення виконавчих\~проваджень для\~знищення -\~п`ятирічний. Зазначені документи підлягають оперативному зберіганню в межах установленого строку в органах державної виконавчої служби, після чого передаються в архів органу юстиції для організації їх подальшого знищення. У відповідності до п.1 розділу Х «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» №699/30567 від 09.06.2017 року, завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року. Пунктом 2 розділу ХІ «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» №699/30567 від 09.06.2017 року встановлено, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. При цьому, Порядком та Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними. У зв`язку з цим, єдиним належним та ефективним способом захисту прав позивача скасування арешту судом, як передбачено ч.5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» та п.16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року. Згідно до вимог ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З вищевикладеного вбачається, що арешти, які накладені на належне [PERSON] майно є безпідставними, необґрунтованими та такими, що грубо порушують її законні права та інтереси, у зв`язку чим мають бути зняті судом. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Із змісту ч.1 ст. 316 ЦК України виходить, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт всього майна [PERSON] порушує міжнародний принци «пропорційності», який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У зв`язку з викладеним, заявлені позовні вимоги про зняття арештів є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позов необхідно залишити без розгляду через те, що [PERSON] має оскаржувати постанови про накладення арешту в порядку, передбаченому ст..447 ЦПК України, з огляду на наступне. Відповідно до ст..447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Статтею 448 ЦПК України встановлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Згідно до ст..449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Як вбачається з аналізу наведених норм процесуального Закону, скарга, яка подається з метою судового контролю за виконанням рішень, може бути подана та розглядається судом щодо дій державного або приватного виконавця у відкритих виконавчих провадженнях, які знаходяться на виконанні. Розглядаючи такі скарги суди аналізують та надають правову оцінку матеріалам виконавчого провадження та прийнятим виконавцями рішенням. В справі, що розглядається, виконавчі провадження завершені і не перебувають на виконанні. Матеріали виконавчих проваджень знищені, а тому розгляд скарги боржника у таких провадженнях в порядку ст..447 ЦПК України є неможливим та не передбачений процесуальними нормами. Більш того, суд, навіть, не може перевірити та встановити чи є саме [PERSON] боржником у виконавчих провадженнях, по яким на її майно накладено арешт та на які посилається відповідач у відзиві, оскільки жодних відомостей, окрім спірних зареєстрованих обтяжень, щодо таких виконавчих проваджень у суду немає. Таким чином, доводи відповідача про необхідність залишення позову без розгляду є необґрунтованими та безпідставними.

Outcome: approved