Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

У квітні 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь 98\~811,26 гривень за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.05.2005 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 155-054/05-2005-Ж за умовами якого остання отримала кредит у сумі 24\~000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,5% річних. В якості забезпечення вказаного кредитного договору 17.05.2005 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №1 за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання [PERSON] умов вищевказаного кредитного договору у повному обсязі. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.11.2010 року у справі №2-3428/10 був задоволений позов ПАТ «Укрсиббанк» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість за договором кредиту № 155-054/05-2005-Ж у загальній сумі 175\~174,52 гривень. 13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений Договір факторингу №2 за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до боржників за кредитним договором № 155-054/05-2005-Ж. 24.04.2013 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22.11.2010 року у справі №2-3428/10 з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». Зазначено, що вищевказане рішення суду про стягнення заборгованості відповідачами виконано не було. За таких обставин, оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, останні, відповідно до приписів ст.625 ЦК України зобов`язані сплатити три проценти річних від простроченої суми, які за період з 01.08.2017 року по 23.02.2022 рік становлять 24\~001,33 гривень та інфляційні втрати, які за період з серпня 2022 року по лютий 2022 рік становлять 74\~809,93 гривень. У поданому представником відповідачів адвокатом Гопкою В.В. відзиві, відповідачі позов гне визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зазначено, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки право вимоги про стягнення 3% річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання, у даному випадку у позивача починається з дати набрання чинності рішенням суду про залучення ТОВ «Кей-Колект» як стягувача у відповідному виконавчому провадженні, тобто з 17.07.2013 року. Крім того просив врахувати, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 22.11.2010 року у справі №2-3428/10 було повернуто саме первісному стягувачу (ПАТ «Укрсиббанк»), а не ТОВ «Кей-Колект». До того ж саме ТОВ «Кей-Колект» вимог до боржників не пред`являло. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Зазначив, що рішенням суду з відповідачів у солідарному порядку було стягнуто заборгованість за договором кредиту № 155-054/05-2005-Ж. Право вимоги за вказаним кредитним договором набуло ТОВ «Кей-колект» згідно укладеного договору факторингу. Вказане рішення станом на даний час відповідачами у повному обсязі не виконано, а отже відповідно до положень ст.625 ЦК України товариство має право на отримання від відповідачів вказаної суми боргу, яка визначена рішенням суду з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо посилань відповідачів на пропуск строку позовної давності просив врахувати, що враховуючи, що з 12.03.2020 на території України установлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, відповідні вимоги товариства, починаючи з серпня 2017 року є обґрунтованими, і строк позовної давності до таких вимог позивачем не пропущено. Представник відповідачів адвокат Гопка В.В. позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності до вказаних вимог, оскільки такий строк починається з часу коли позивач дізнався (або повинен був дізнатися) про порушення його права, тобто з часу набрання чинності рішенням суду про залучення ТОВ «Кей-Колект» як стягувача у відповідному виконавчому провадженні (17.07.2013 року). Просив врахувати, з часу повернення відповідних виконавчих листів з примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, які були повернуті не позивачу та ПАТ «Укрсиббанку», сам позивач не звертався за примусовим виконання відповідного рішення і таких вимог відповідачем не заявляв. Також зауважив, що в рахунок виконання відповідного кредитного договору ТОВ «Кей-Колект» на підставі іпотечного застереження, за реєструвало за собою право власності на належну відповідача квартиру [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13.12.2019 року (справа №686/16865/17) відповідне рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за позивачем було визнано протиправним і скасовано, проте в державному реєстрі до теперішнього часу відповідна реєстрація права власності за позивачем зберігається, а отже слід вважати, що позивач отримав виконання рішення суду шляхом набуття права власності на належну позивачам квартиру. Фактичні обставини встановлені судом. 17 травня 2005 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 155-054/05-2005-Ж за умовами якого остання отримала кредит у сумі 24\~000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 11,5 % річних на строк по 16.05.2020 року. В цей же день, 17.05.2005 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір поруки №1 за умовами якого останній поручився перед банком відповідати за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 155-054/05-2005-Ж від 17.05.2005 року у повному обсязі. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22.11.2010 року (справа №2-3428/10) був задоволений позов ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість за договором кредиту № 155-054/05-2005-Ж від 17.05.2005 року у сумі 170\~573,40 гривень, пеню у сумі 2781,12 гривень, судовий збір у сумі 1700,00 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 гривень, а всього 175\~174,52 гривень. Вказане рішення набуло чинності та було звернуто до примусового виконання. Згідно відповіді Першого відділу ЖВС у місті Хмельницькому №90817/25-21-47 від 09.07.2024 року встановлено, що на примусовому виконанні у вказаному відділі перебували виконавчі листи №2-3428, які були видані Хмельницьким міськрайонним судом 22.11.2010 року про стягнення з [PERSON] (виконавче провадження №25398280) та з [PERSON] (виконавче провадження № 25398016) на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 175\~174,52 гривень. Постановою державного виконавця від 22.05.2015 року виконавче провадження №25398280 було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( у зв`язку із відсутністю у боржника майна,на яке можливо звернути стягнення); стягнення за виконавчим листом не проводилося. Також постановою державного виконавця від 31.10.2017 року виконавче провадження 25398016 було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про виконавче провадження» ( у зв`язку із відсутністю у боржника майна,на яке можливо звернути стягнення); стягнення за виконавчим листом не проводилося. Повторно виконавчі листи до відділу не надходили. Станом на даний час вищевказане рішення суду не виконано. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 24.04.2013 року (справа №686/8089/13-ц) було замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» у виконавчому провадженні №25398016 від 23.02.2011 року із примусового виконання виконавчого листа №2-3428/10 від 22.11.2010 року за рішенням Хмельницького міськрайонного суду у цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №№ 155-054/05-2005-Ж від 17.05.2005 року. Ухвалюючи вказане рішення судом було встановлено, що 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу №2 за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за Договорами кредиту в тому числі за Договором кредиту № 155-054/05-2005-Ж від 17.05.2005 року і Договором поруки №1 від 17.05.2005 року. Застосовані норми та правова позиція суду. Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові . При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. За таких обставин суд приходить до висновку, що поданий позивачем позов про стягнення з відповідачів 3% річних, а також інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, які передбачені ч.2 ст.625 ЦК України є обґрунтованими. Згідно представленого позивачем розрахунку 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (погашення заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута згідно рішення суду) за період з 01.08.2017 року по 23.02.2022 рік становить 24\~001,33 гривень, а інфляційні нарахування на суму боргу за період з серпня 2017 року по лютий 2022 рік становлять 74\~809,93 гривень. Вказаний розрахунок є вірним, відповідає представленим доказам стосовно розміру заборгованості. Щодо строків застосування строків позовної давності. Главою 19\~ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ст.256 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ст.257 ЦК України. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки станом на даний час заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута відповідно до судового рішення, не погашена, зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором не припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим і обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, в межах загальної позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Встановлено що з вказаним позовом товариство звернулося 30.04.2024 року, в якому просило стягнути 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 01.08.2017 року по 23.02.2022 рік та інфляційні нарахування на суму боргу за період з серпня 2017 року по лютий 2022 рік. Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»,\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, правовий режим якого діє до сьогодні. Враховуючи, що з 12.03.2020 на території України установлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, вимоги товариства щодо стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних нарахувань, починаючи з серпня 2017 є обґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності припадає на початок введення на території України карантину. Щодо посилань представника відповідачів про погашення суми заборгованості у березні 2016 року, шляхом набуття позивачем права власності на належну відповідачам квартиру, суд зазначає, що такі доводи є безпідставними, оскільки рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13.12.2019 року (справа №686/16865/17) відповідне рішення приватного нотаріуса згідно якого відбулася реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , за поданим же [PERSON] позовом, було визнано протиправним та скасовано. Той факт, що станом на даний час відповідні відомості у державному реєстрі прав власності щодо ТОВ «Кей-Колект», як власника вказаної квартири, не виключені не доводить факт належного виконання відповідачами рішення суду від 22.11.2010 року та сплати стягнутої суми боргу у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 3028,00 грн., підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 1514, 00 гривень з кожного відповідно.

Outcome: approved