Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

У липні 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі - ТзДВ «СГ «Оберіг»), через систему «Електронний суд» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в прохальній частині якого позивач просить стягнути з позивача грошові кошти в сумі 91 948,44 грн., з яких виплачене страхове відшкодування в порядку регресу - 65 000,00 грн.; інфляційні втрати - 1 761,75 грн., пеню - 23 233,64 грн., 3% річний - 1 953,05 грн., а також стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 300,00 грн., судовий збір - 2 422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позич посилався на те, що 29 вересня 2021 року на 156 км+800 м автодороги «Київ-Чоп» сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки «Volkswagen», державний номерний знак (далі - д.н.з.) [NUMBER] , під керуванням відповідача та транспортного засобу марки «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам завдано матеріальні збитки. За рішенням суду у данній ДТП визнано винним водія - відповідача [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , на дату ДТП була застрахована в ТзДВ «СГ «Оберіг» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (поліс) ЕР - 206097106, відповідно до умов якого ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн. Транспортний засіб «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , був застрахований відповідно до Договору добровільного страхування, укладеного ПрАТ «СК «Арсенал страхування». За Договором добровільного страхування ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відповідно до платіжного доручення від 27 жовтня 2021 року здійснило виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , у розмірі 341 058,00 грн. На підставі претензії ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про виплату страхового відшкодування ТзДВ «СГ «Оберіг» здійснило виплату відшкодування ПрАТ «СК «Арсенал страхування» у розмірі 130 000,00 грн. Позивач вказує, що страхувальник самостійно без участі представників ТзДВ «СГ «Оберіг» уклав електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-206097106 щодо транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] . У полісі відповідачем невірно було вказаного тип даного транспортного засобу (К1) та застосовано коригуючий коефіцієнт К1=1.14, який використовується для легкового автомобіля (1601-2000 кубічних сантиметрів). Однак відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , даний транспортний засіб «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , (vin-code [NUMBER] ) відноситься до типу «Спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотонажний-В», має повно масу 2240 кг та, відповідно, має коригуючий коефіцієнт К1=2. Позивач вказує, що відповідно до п.38-1 ст.38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правовий відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), враховуючи винність відповідача у ДТП, прийнято рішення стягнути з відповідача компенсацію 50% виплаченого відшкодування у розмірі 65 000,00 грн (130 000:2). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, роз`яснено відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження у справі подати письмовий відзив разом з доказами (а.с.61, 62). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києві 15 серпня 2024 року відмовлено задоволенні клопотання представника відповідача Каченюка О.І. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.87-89). Представником відповідача - адвокатом Каченюком О.І. (свідоцтво, ордер а.с.76,77) подано відзив на позовну заяву з клопотанням про про повлення строку на подачу відзиву на позов, посилаючись на причину пропуску строку через не своєчасне отримання копії позову (а.с.67-77). Суд вважає можливим поновити строк подачі відзиву на позову заяву, визнавши причини пропуску строку поважними. Заперечуючи проти вимог щодо відшкодування шкоди в порядку регресу, представник відповідача зазначає, Законом № 1961-ІV (Прикінцеві та Перехідні положення), визначено коригуючі коефіцієнти, які стосуються саме сфери використання: автомобіль, який використовується юридичної особою; автомобіль, який використовується фізичною особою. Тобто тип забезпеченого транспортного засобу та відповідний коригуючий коефіцієнт не відноситься до сфери використання ТЗ, а отже, відсутні підставі для регресної вимоги. Законом № 1961-ІV не передбачено право страховика на регресний позов у випадку відмінного коефіцієнту К-1 у полісі страхувальника. Вказується, що всупереч твердженням позивача, ТЗ «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , не є вантажним транспортним засобом, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ має тип «Спеціалізований вантажний - Спеціалізований фургон малотоннажний - В, повна маса 2240, маса без навантаження 1590. Зазначає, що відповідно до п.3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування ТЗ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, ТЗ, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, зокрема категорія В - автомобілі, дозволена маса максимальна маса, яких не перевищує 3500 кг (7700 фунтів). Відповідачем заперечується, що поліс укладався в електронній формі. При оформленні полісу відповідачем (страхувальником) було надано страховику (позивачу) свідоцтво про реєстрацію ТЗ, в якому зазначено тип, номерний знак, марка, модель, рік випуску, пін, місце реєстрації ТЗ, надана повна інформація щодо ТЗ відповідача. Страхувальник не пересвідчився у правильності оформлення договору (полісу). Поліс недійсним не визнавався, заходів щодо розірвання договору у зв`язку із невірним зазначенням даних не приймалось. Позивач лише після страхового випадку пред`явив претензію, а в подальшому - позов. У відзиві вказується також незгода з нарахованими позивачем штрафними санкціями при регресному позові. Відповідач безпосередньо позивачу не завдав шкоди, позовні вимоги грубнуються на виникненні регресних правовідносин, у відповідача виник обов`язок лише сплатити страхове відшкодування, яке було виплачено позивачем. Також заявлено клопотання представником відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу (а.с.80,81). Стороною позивача подано суду відповідь на відзив на позовну заяву з дотриманням положення ст.179 Цивільного процесуального Кодексу (далі - ЦПК) України (а.с.90-109). У відповіді на відзив позивач вказує наступне. Стороною відповідача не надано жодних достатніх аргументів на спростування: факту настання ДТП за участю відповідача, його вини у вчиненні ДТП, його обов`язку компенсації 50% виплаченого позивачем на користь потерпілої особи страхового відшкодування. Зазначається, що Розпорядженням Нацкомфінпослуг № 3631 від 31 серпня 2017 року «Про затвердження змін до Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з 07 лютого 2018 року наявна можливість укладати договір обов`язкового страхування автоцивільної відповідальності в електронному виді. Відповідач скористався таким правом, поліс уклав в електронному виді, на власний розсуд обрав страхову компанію, вказавши страховика про об`єкт страхування. Вказується, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , транспортний засіб «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] (vin-code [NUMBER] ) відноситься до типу Спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотонажний-В. Укладаючи Поліс, відповідачем було невірно зазначено тип транспортного засобу «легковий», замість «вантажний», що призвело до зниження розміру страхового платежу. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 квітня 2019 року № 538) - страховики повинні застосовувати базовий страховий платіж та коригуючі коефіцієнти (крім коригуючого коефіцієнта бонус-малус) в розмірах, затверджених цим розпорядженням. В таблиці розділу ІІІ розпорядження визначено коригуючі коефіцієнти та їх розміри, під час укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Розпорядженням встановлено, що для легкового автомобіля (1601-2000 (включно) кубічних сантиметрів), який використовується фізичною особою, розмір коригуючого коефіцієнта 1,14. Вказується, що відповідач самостійно, без участі представників страховика, укладав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в електронній формі за допомогою веб-сайту, не правильно вказавши тип ТЗ, як зазначену у свідоцтві про реєстрацію ТЗ. У відповіді на відзив зазначається про правомірне посилання позивача щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ч.1 ст. 536 Цивільного Кодексу України та нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки боржник не виконав обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення йому претензії. Суд розглядає справ на підставі положення ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2021 року (справа № 278/3300/21) встановлено, що 29 вересня 2021 року о 08:30 год. на 156 км+800 м автодороги «Київ- Чоп» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , в порушення пунктів 12.1,13.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , який рухався попереду у попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, КУпАП, застосовано стягненні у вигляді штрафу (а.с.10 зворот). У відповідності з частини четвертої, шостої ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За матеріалами справи цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] на дату ДТП була забезпечена ТзДВ «СГ «Оберіг», Поліс ЕР-206097106, строк дії з 29 вересня 2021 року по 28 вересня 2022 року, коригуючий коефіцієнт для розміру страхового платежу - К1-1,14. (а.с.10). Розпорядження Нацкомфінпослуг № 3631 від 31 серпня 2017 року «Про затвердження змін до Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з 07 лютого 2018 року наявна можливість укладати договір обов`язкового страхування автоцивільної відповідальності в електронному виді. Відповідач заперечує, що Поліс укладався в електронній формі, однак протилежного суду не надано щодо укладання Полісу у паперовому виді з відповідними відмітками (підпис, печатка) ТзДВ «СГ «Оберіг». Відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту № 758/21-т/к/09 від 02 березня 2021 року ПрАТ СК «Арсенал Страхування» застраховано ТЗ «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , який належить ТОВ «Торгово економічні компанія» відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ № [NUMBER] (а.с.11 зворот-19). Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 18474 від 06 жовтня 2021 року, вартість матеріального збитку ТЗ «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , внаслідок ДТП, яке сталося 29 вересня 2021 року, становить 619 700,63 грн. (а.с.20-42). ПрАТ СК «Арсенал Страхування» сплатило страхове відшкодування ТОВ «Торгово економічні компанія» у сумі 341 058,00 грн. за актом № 006-02244321-1 від 26 жовтня 2021 року, [NUMBER] без ПДВ (а.с.43). ТзДВ «СГ «Оберіг» склала страховий акт № 33641 від 01 лютого 2022 року в рамках страхової справи 33641# про виплату суми страхового відшкодування у розмірі 130 000,00 грн. (страхувальник [PERSON] , договір страхування № ЕР-206097106 від 28 серпня 2021 року). Згідно платіжного доручення № 11804 від 01 лютого 2022 року за вказаним страховим актом ТзДВ «СГ «Оберіг» здійснило виплату страхового відшкодування ПрАТ СК «Арсенал Страхування» у розмірі 130 000,00 грн. (а.с.43 зворот,44). Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , транспортний засіб «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , (vin-code [NUMBER] ) відноситься до типу Спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотонажний-В, транспортний засіб належить [PERSON] (а.с.44 зворот). Позивач зазначав, що відповідач самостійно, без участі представників страховика, укладав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в електронній формі за допомогою веб-сайту, не правильно вказавши тип ТЗ, який зазначено у свідоцтві про реєстрацію ТЗ. Як вбачається з Полісу № ЕР-206097106, вказано тип транспортного засобу - В2, розмір коригуючого коефіцієнту - К1=1,14 (а.с.10). Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 квітня 2019 року № 538) встановлено, що страховики повинні застосовувати базовий страховий платіж та коригуючі коефіцієнти (крім коригуючого коефіцієнта бонус-малус) в розмірах, затверджених цим розпорядженням. В таблиці розділу ІІІ розпорядження визначено коригуючі коефіцієнти та їх розміри під час укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Розпорядженням встановлено що для легкового автомобіля (1601-2000 (включно) кубічних сантиметрів), який використовується фізичною особою, розмір коригуючого коефіцієнта 1,14. Дане Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на дату ДТП та укладання Полісу було чинне. (Розпорядження втратило чинність на підставі Постанови Національного банку № 108 від 30 травня 2022 року). Як вказано вище, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ТЗ «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , (vin-code [NUMBER] ) відноситься до типу спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотонажний-В, категорія В. Суд не погоджується з наведеними представником відповідача у відзиві на позову заяву доводами, щодо посилання на Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, та на свідоцтво про реєстрацію ТЗ «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , який має тип Спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотонажний-В, вказуючи, що даний ТЗ не є вантажним транспортним засобом. Відповідно до пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340 (в редакції постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511) , транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів). Відтак, транспортні засоби, призначені для перевезення вантажів дозволеною максимальною масою до 3500 кг підпадають під категорію В, хоч і є вантажними автомобілями. Таким чином, зазначення у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу категорії В, свідчить про те, що, хоч транспортний засіб є вантажним за своїм типом, але оскільки його максимальна маса не перевищує 3500 кг, то ним може керувати особа, яка отримала посвідчення водія категорії В. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , визначено тип транспортного засобу - «Спеціалізований вантажний - фургон малотонажний-В», отже, даний транспортний засіб призначений для перевезення вантажів. Відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу стосується виключно категорій доступу осіб до керуванням даним ТЗ. Категорія «В» не визначає тип автомобіля, вона вказує категорію водія, який має право керувати цим автомобілем. Тобто, по допустиму масу даним автомобілем може керувати водій з категорією «В», але сам автомобіль призначений для перевезення вантажів і за своїм призначенням є вантажним. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ч. 2 ст. 99 Закону України «Про страхування» страхувальник перед укладенням договору страхування зобов`язаний поінформувати страховика або страхового посередника про відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику (визначення ймовірності та вірогідності настання страхового випадку і розміру можливих збитків), та/або надати йому іншу інформацію, що має істотне значення для прийняття страховиком рішення про укладення договору страхування, у тому числі про наявність страхового інтересу, та/або про розмір страхової премії за договором страхування. Пунктом 17.3 ст. 17 Закону № 1961-ІV унормовано, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Розмір страхового платежу (внеску, премії) встановлюється страховиком самостійно шляхом добутку розміру базового страхового платежу та значень відповідних коригуючих коефіцієнтів, що затверджуються відповідно до пункту 7.2 цієї статті, а також з урахуванням положень пункту 13.2 статті 13 цього Закону (п. 7.1. ст. 7 Закону № 1961-ІV). Відповідно до п. 38-1.1. ст. 38-1 Закону № 1961-ІV у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Отже, враховуючи наведені норми закону та встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку, що позивач правомірно заявив вимогу до відповідача про компенсацію 50 % виплаченого відшкодування у розмірі 65 000,00 грн. (130 000 /2) у порядку регресу внаслідок застосування відповідачем невірного коригуючого коефіцієнту до типу транспортного засобу. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Позивач, вказуючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке на його думку є підставою для нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних, надає письмову досудову вимогу № 33641р/1 від 28 січня 2022 року ТзДВ «СГ «Оберіг», адресовану [PERSON] (а.с.45). Позивач вказує, що станом на дату подання позову відповідач не сплатив позивачу кошти. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Позивачем не доведено наявності між сторонами договірних відносин в частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, як і не обґрунтовано вказану вимогу у позовній заяві. При цьому, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, наслідки у виді сплати пені щодо несвоєчасної виплати страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. З аналізу викладеного, слід дійти висновку, що страховик набуває право зворотної вимоги до страхувальника з моменту відшкодування шкоди, однак, строк виконання такого зобов`язання виникає з моменту пред`явлення вимоги до винної особи, з цього часу право вимоги страховика переходить в обов`язок страхувальника задовольнити вимоги страховика. У постанові від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). В матеріалах справи міститься письмова вимога ТзДВ «СГ «Оберіг» № 1801-10 від 18 січня 2023 року, адресована [PERSON] про сплату страхового відшкодування у розмірі 65 000,00 грн. Вимога відповідачем отримана, оскільки листом від 13 лютого 2023 року останній фактично погодився провести доплату відповідної різниці страхового платежу між тим, що вказана у договорі, та тим, що буде розрахована із застосуванням належного коефіцієнту (а.с.47,48). Позивач вказує, що на дату звернення до суду відповідач не сплатив страхове відшкодування. Отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних у розмірі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до розрахунку позивач здійснив нарахування 3% річних від суми 65 000,00 грн. за період з 06 червня 2023 року по 05 червня 2024 року в сумі 1 953,05 грн. та інфляційні втрати - за період з червня 2023 року по квітень (включно) 2024 року в сумі 1 761,75 грн. (а.с.49,50). Що стосується розподілу судових витрат суд керується наступним. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Частиною ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 7 300,00 грн. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В інтересах позивача у справі діє адвокат Стецюра О.В. (свідоцтво а.с.53 зворот). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір № 33641р/1 про надання професійної правничої допомоги від 29 травня 2024 року, укладений позивачем з адвокатом Стецюрою О.В. Договором (п.4.1) встановлено фіксовану суму гонорару - 7 300,00 грн. та порядок розрахунку, а саме: за результатами надання правової допомоги, після набрання судовим рішенням на користь клієнта законної сили, складається акт прийому-передачі наданих послуг, що підписується представником кожної із сторін. Акт містить надані послуги та їх вартість. Підставою для оплати винагороди є акт прийому-передачі наданих послуг, в якому вказані види послуг та їх вартість. Загальну сума винагороди складає 7 300,00 грн. і підлягає оплаті на пізніше 10 робочих днів після набрання законної сили судовим рішенням (а.с.51-53). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року; пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року; пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року; пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи складність справи та об`єм виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), а також і те, що позовну заяву ТДВ «Страхова група «Оберіг» підлягає частковому задоволено, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь ТДВ «Страхова група «Оберіг» кошти судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі - 5 455,29 грн. пропорційно розміру (74,73%) задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., що документально підтверджено (а.с.58). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 810,25 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial