Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов і пояснив, що дружина не є не повноцінною матір`ю, оскільки не бажає виховувати сина. Відповідачка має старшу дочку від першого шлюбу. Відповідачка хотіла перервати вагітність. Після народження сина, відповідачка систематично залишала сина самого дома. Відповідачка залишила сім`ю і виїхала за кордон. [PERSON] не підтримує зв`язок із сім`єю, дитиною займатися не хоче. Сторони спільно не живуть з серпня 2024 року. [PERSON] , живе із позивачем. За сином позивачу допомагають доглядати його мати [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] востаннє була з сином в серпні 2024 року. Приблизно 8 серпня 2024 року відповідачка залишила сина і чоловіка. Де зараз [PERSON] позивачу не відомо. Позивач бачив відповідачку в серпні 2024 року. З 8 серпня 2024 року [PERSON] з сином не бачилася. Відповідачка нічого сину не передає. [PERSON] до позивача не телефонує, сином не цікавиться. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з`явився. Начальник служби у справах дітей Кельменецької селищної ради Грифлюк Р.І. в судове засідання не з`явилася та надіслала до суду заяву у якій просить розгляд справи слухати без її участі. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , без зазначення позиції органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради від 18 жовтня 2024 року № 249 підтримує у повному обсязі. Враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних в справі доказів. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що знайома із сім`єю [PERSON] біля двох років. Вони часто зустрічалися. Після народження [PERSON] , сторони почали сваритися, стосунки погіршилися. [PERSON] відмовлялася годувати сина. Позивач просив [PERSON] посидіти з [PERSON] . Підчас хрещення [PERSON], [PERSON] не було. [PERSON] розповів, що [PERSON] зібрала речі і поїхала. Від липня 2024 року [PERSON] не спілкувалася із [PERSON] . Зараз [PERSON] живе з батьком та бабусею [PERSON] у селищі Кельменці. Свідку невідомо чи передає щось [PERSON] своєму сину. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що живе у одному будинку з [PERSON] у селищі Кельменці. У [PERSON] та [PERSON] все було добре. Потім у них почалися сварки. Одного разу [PERSON] зайшла у квартиру у які живуть [PERSON] , оскільки плакала дитина. [PERSON] вдома не було. [PERSON] зателефонувала до [PERSON] і він приїхав, а через кілька хвилин прийшла [PERSON] . Бачила, що [PERSON] гуляє із сином. Свідок давно не бачила [PERSON] . Востаннє [PERSON] бачила [PERSON] приблизно три місяці тому, в липні або серпні 2024 року. З того часу [PERSON] не живе у будинку [ADDRESS] . Зараз [PERSON] живе у квартирі [ADDRESS] з батьком і бабусею [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2017 року. Сторони є батьками [PERSON] , який народився [INFO] . Вказані обставини стверджуються копією свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] виданого 16 вересня 2017 року та копією свідоцтва про народження [PERSON] виданого 22 лютого 2024 року на бланку серії [NUMBER] . Малолітній [PERSON] зареєстрований разом з [PERSON] у [ADDRESS] та проживає разом з [PERSON] у [ADDRESS] . Вказані обставини стверджуються копією Витягу з реєстру територіальної громади № 2024/001956225 від 26 лютого 2024 року та показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . У висновку виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 18 жовтня 2024 року, орган опіки та піклування, відсутній висновок щодо розв`язання спору. У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що суд залучив до участі у справі виконавчий комітет Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області як орган опіки та піклування. У висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради №249 від 18 жовтня 2024 року, орган опіки та піклування зазначив, що не має достатньо підстав для остаточного висновку щодо свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, оскільки [PERSON] не з`явилася на засідання комісії з питань захисту прав дитини та не була повідомлена про таке засідання. Враховуючи досліджені судом докази, суд вважає, що [PERSON] з серпня 2024 року не піклується про духовний і фізичний розвиток свого сина [PERSON] , не надає матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується з сином та не цікавиться його здоров`ям, життям, інтересами, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказана обставина стверджується дослідженими судом письмовими доказами та показаннями свідків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. № 3, передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Обставини цієї справи не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Суд також враховує, що відповідачка не приймає участі в утриманні і вихованні дитини біля трьох місяців. З урахуванням встановлених судом обставин справи, поведінки обох батьків, між якими існує особистісний конфлікт, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з обома батьками та збереження зв`язків із сім`єю, суд вважає відсутніми підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Розірвання сімейних зв`язків можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виконання обов`язків з виховання сина. Відповідно до ст. 180 СК України відповідачка [PERSON] зобов`язана утримувати свою неповнолітню дитину. Відповідачка не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини сторін. Згідно вимог ст. 181 СК України [PERSON] має право на отримання аліментів від відповідачки [PERSON] у частці від її доходу або у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Дане право [PERSON] порушується відповідачкою, оскільки остання не утримує матеріально свою дитину. Згідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Суд також враховує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України „Про державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 1 січня 2024 року складає 2563 гривні. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що відповідач нарівні з позивачкою зобов`язаний нести витрати на утримання сина сторін. Згідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що вона на належному рівні матеріально утримує дитину та забезпечує сина відповідно до частки своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України. Також в порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, що вона має незадовільний стан здоров`я та має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовну вимогу [PERSON] про стягнення аліментів слід задовольнити. Згідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні часу з якого слід стягувати аліменти суд враховує, що заява надійшла до суду 12 липня 2024 року. Суд вважає, що по справі слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць в розмірі прожиткового мінімуму для дитини до шести років. Згідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 150,155, 164, 179 - 183, 186, 191 СК України,

Outcome: partial