Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

30.07.2024 року позивач ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулися до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 21.08.2021 року між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» був укладений договір про споживчий кредит № 3835343. Відповідно до умов Договору, відповідач отримала кредит в сумі 10000,00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів, з терміном повернення до 20.09.2021 року. ТОВ «МІЛОАН» виконало свої обов`язки за Договором та надало відповідачу кредитні кошти. 29.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право грошової вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] за кредитним договором № 3835343 від 21.08.2021 року. У подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги на користь ТОВ «Коллект Центр», зокрема і до [PERSON] за кредитним договором № 3835343 від 21.08.2021 року, на підставі договору про відступлення права вимоги від 10 03 2023 року. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення відповідач не виконала, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 60780,00 грн та судові витрати по справі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, розгляд справи просив проводити без участі представника, проти винесення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач не з`явилася, повідомлена вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 21.08.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 3835343. Договір підписано електронним підписом позичальника одноразовим ідентифікатором F29847. Відповідно до п.1.2 Товариство надало відповідачу кредитні кошти на суму 10000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Згідно п. 1.3 Договору, кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту. Комісія за надання кредиту 700,00 грн (п. 1.5.1 Договору). Процентна ставка 0,88 % за кожен день користування кредитом, стандартна ставка 5,00 % за кожен день користування кредитом Згідно\~ст. 639 ЦК України\~якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію»\~визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7,12\~ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному\~статтею 12 цього Закону\~порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону\~встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми\~ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»\~відповідно до\~ЗУ «Про електронний цифровий підпис»\~передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 29.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 29-11-102, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту № 3835343 від 21.08.2021, що був укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників передана сума заборгованості за вищевказаним договором склала 43340,00 грн. 10.03.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальника ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту № 3835343 від 21.08.2021, що був укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників передана сума заборгованості за вищевказаним договором склала 86840,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Таким чином, до ТОВ «Коллект Центр» перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язаннях за Договором про надання споживчого кредиту № 3835343 від 21.08.2021 року. Як зазначив представник позивача, відповідачем були порушенні умови договору і за нею рахується заборгованість у розмірі 86840,00 грн, що складається з: заборгованість за тілом кредиту 10000,00 грн, заборгованість за процентами 76140,00 грн, заборгованість за комісією 700,00 грн. Проте, як зазначив представник, враховуючи принцип розміиності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 60780,00 грн, що складається з: заборгованість за тілом кредиту 10000,00 грн, заборгованість за процентами 50080,00 грн, заборгованість за комісією 700,00 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Згідно ст. 1049, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах встановлених договором. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала, у передбачений в договорі (суму позики) не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Таким чином, заборгованість відповідача за кредитним договором за основною сумою боргу в розмірі 10000,00 грн, є доведеною, а тому вимога позивача у цій частині підлягає задоволенню. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 50080,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно із положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04.червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц. Таким чином, позивач відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Позивач, пред`являючи позов, крім заборгованості за основною сумою боргу, просив стягнути з відповідача відсотки за договором в розмірі 50080,00 грн, які відповідно до розрахунку заборгованості, нараховані за межами строку дії кредитного договору. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитом, які були нараховані в межах строку кредитування за договором про споживчий кредит в розмірі 2640,00 грн. Оскільки решта сум заборгованості за відсотками за кредитом нарахована після спливу визначених договором строків кредитування, у цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, безпідставними є позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за комісією в розмірі 700,00 грн, оскільки відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін у даній частині визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням КонституційногоСуду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16 та постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 276/4216/16-ц, відповідно до яких, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У зв`язку з вище вказаним позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 700,00 грн не підлягають задоволенню. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК\~\~України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 629,52 грн. Щодо заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ТОВ «Коллект центр» надав суду наступні докази: Договір №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024, укладений між Адвокатським об`єднанням "Лігал ассістанс" в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. та позивачем (клієнт), витяг з Акту №3 про надання юридичної допомоги від 05.07.2024, заявка на надання юридичної допомоги №329 від 01.07.2024 та платіжну інструкцію від 12.07.2024 №0446770000. Пунктом 1.1. Договору №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024 визначено, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених даним Договором. В пункті 2.1-2.1.7 Договору №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024 зазначено, що адвокатське об`єднання на підставі звернення клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, приймає на себе зобов`язання з надання: підготовка клопотань, заяв, скарг, запитів, заперечень, супроводжувальних листів; аналіз діючого законодавства та судової практики, представляє інтереси клієнта у судах. У витягу з Акту №3 про надання юридичної допомоги від 05.07.2024 зазначено про такі надані послуги: 1) надання усної консультації з вивченням документів; 2) підготовка пропозицій, 3) складання позовної заяви для подачі до суду. Однак, з матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2024 року позивач особисто надіслала позов з додатками до суду. Позов підписано особисто директором ТОВ «Коллект центр» Ткаченко М.М. З наведеного слідує, що позов підписано та подано особисто позивачем, а не Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс", з яким укладено договір. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що платіжна інструкція від 12.07.2024 №0446770000 сплачена на суму 100000 грн., що не відповідає вищевказаному Акту №3 від 05.07.2024, при чому у платіжній інструкції відсутнє призначення платежу за яким її можна ідентифікувати як сплата саме за правову допомогу що стосується цього позову, а сума, яка була перерахована значно перевищує заявлену до стягнення - 17000 грн., а тому суд ставиться до неї критично. Жодних доказів, які б вказували на представництво Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" інтересів позивача у суді, - суду не надано. За наведених обставин, суд вважає, що матеріалами справи не підтверджується факт надання Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" позивачу правничої допомоги під час розгляду судом та відповідно не підтверджується факт понесення таких витрат заявником у сумі 17000 грн. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні розподілу витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial