Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 18929,92 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 04 вересня 2019 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі за текстом ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 920087639 (далі за текстом - Договір), згідно з умовами якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» надало відповідачу строком на 30 днів, тобто до 04 жовтня 2021 року, кредит у сумі 4100,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] отримав кредит у вказаній сумі та зобов`язався повернути кредит та за користування ним сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20,70% від суми кредиту з розрахунку 0,69 % за кожен день користування кредитом в порядку та на умовах, визначених вказаним Договором. Відповідно до додаткової угоди до Договору від 16 вересня 2019 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» додатково надало відповідачу строком до 04 жовтня 2019 року кредит у сумі 2350,00 грн. за тією ж самою процентною ставкою. Згідно з додатковими угодами до Договору від 03 жовтня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» продовжило строк кредитування на 29 днів, тобто до 02 листопада 2019 року та додатково надало відповідачу кредит у розмірі 400,00 грн. зі встановленням з 04 жовтня 2019 добової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,37%. ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» виконало умови Договору у повному обсязі, надавши [PERSON] обумовлену суму кредиту, однак [PERSON] не здійснив повернення коштів у строк, визначений у вказаному договорі. Між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі за текстом - ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором. 20 жовтня 2022 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі за текстом - ТОВ «ФК «ЄАПБ») та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено Договір факторингу № 20102022, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитний договір № 920087639 від 04 вересня 2019 року. Посилаючись на те, що [PERSON] ухилився від добровільного погашення заборгованості по вищевказаному договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із зазначеним позовом. Представниця позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі повідомлявся належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Також, відповідач був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 10 год. 15 хв. 16 лютого 2024 року, що підтверджується розпискою про вручення відповідачу судової повістки у суді. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Разом з тим, суд враховує правову позицію, висвітлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якої в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Крім того, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідача в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 22 грудня 2023 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, - знехтував. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача на заочний розгляд справи, що викладена у позовній заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до кредитного договору № 920087639 від 04 вересня 2019 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» надало [PERSON] (а. с. 43, 43 зворотна сторона), відповідачу у справі, кредит у сумі 4100,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (а. с. 5-6). Згідно з пунктом 1.2. Договору строк дії договору склав 30 днів, тобто до 04 жовтня 2019 року. Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредит та за користування кредитом сплатити 20,70% від суми кредиту з розрахунку 0,69 % за кожен день користування кредитом. Відповідно до пункту 4.1 Договору невід`ємною частиною договору є Правила; уклавши цей договір, позичальник підтвердив, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на Сайті ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»: www.moneyveo.ua. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитором в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі за текстом - Правила) та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (пункт 4.4. Договору). Згідно з пунктами 2.1.1.5., 2.1.1.6 Договору ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» має право у разі продовження сторонами строку надання Кредиту та строку дії Договору, за згодою позичальника змінити процентну ставку за користування Кредитом на період продовження; укласти договір відступлення права вимоги за Договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою. Згідно з додатковими угодами до Договору від 16 вересня 2019 року, 03 жовтня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» додатково надало [PERSON] , відповідачу у справі, строком до 04 жовтня 2019 року кредит у сумі 2350,00 грн. за тією ж самою процентною ставкою, а також продовжило строк кредитування на 29 днів, тобто до 02 листопада 2019 року та додатково надало [PERSON] , відповідачу у справі, кредит у розмірі 400,00 грн. зі встановленням з 04 жовтня 2019 добової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,37% за згодою з [PERSON] (а. с. 7, 8, 9). Як вбачається з платіжних доручень від 04 вересня 2019 року, 16 вересня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, [PERSON] , відповідач у справі, отримав вказані грошові кошти на власний картковий рахунок у розмірах, визначених Договором та додатковими угодами до нього (а. с. 10, 10 зворотна сторона, 11). Відповідно до пункту 1 Додатку № 1 до додаткової угоди до Договору від 04 жовтня 2019 року, який містить графік розрахунків, орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 9614,72 грн., з яких: сума кредиту 6849,00 грн., процентна ставка склала 40,37% від суми кредиту, сума нарахованих процентів за користування кредитом 2765,57 грн. (а. с. 9 зворотна сторона). Судом встановлено, що вказаний кредитний договір був укладений, кредитні кошти в межах Договору у сумі 4100,00 грн., 2350,00 грн., 400,00 грн. були надані позичальнику [PERSON] , відповідачу у справі, виключно за допомогою веб-сайтів кредитодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом. В порушення умов вказаного Договору [PERSON] , відповідач у справі, взяті на себе зобов`язання не виконував, внаслідок чого у нього перед ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком станом на 30 листопада 2023 року з урахуванням суми заборгованості за основною сумою боргу, заборгованості за відсотками склала загальну суму 18929,92 грн. (а. с. 18). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень частин 1, 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно із статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, шляхом власноручних введень одноразових ідентифікаторів, отриманих від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» прийняв публічні пропозиції (оферти) та підписав Договір та додаткові угоди до нього (здійснив акцепти пропозицій товариства), тобто Договір та додаткові угоди до нього вважаються укладеними у відповідності до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано презумпцію правомірності правочину та не надано будь-яких доказів того, що ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» отримало його персональні дані та використало їх у власних цілях. Таким чином, сторони Договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому укладено кредитний договір № 920087639 від 04 вересня 2019 року вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону). Вказаним Договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами. [PERSON] , відповідач у справі, підписавши вказаний Договір та додаткові угоди до нього, надав згоду на отримання та повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими вказаним договором. Судом встановлено, що за змістом позовних вимог та документів наявних у справі доказом укладення між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , відповідачем у справі, кредитного договору № 920087639 від 04 вересня 2019 року слугують: кредитний договір № 920087639 від 04 вересня 2019 року, додаткові угоди до Договору від 16 вересня 2019 року, 03 жовтня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, які підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з умовами додаткової угоди № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (а. с. 22, 23), ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» передало (відступило) право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за вказаним Договором (а. с. 12-14). Відповідно до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, укладеного між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а. с. 19, 20, 26-28) ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передало (відступило) позивачу за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі, право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 920087639 від 04 вересня 2019 року, що також підтверджується Витягом з Реєстру прав вимоги № 1 до зазначеного договору факторингу (а. с. 15-16, 17). Відповідно до п. 4.1. договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог. Витягом з Реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 920087639 від 04 вересня 2019 року в сумі 18929,92 грн., з яких: 6849,15 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 12080,77 грн. - сума заборгованості за відсотками (а. с. 17). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі додаткової угоди № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року набуло право вимоги за кредитним договором № 920087639 від 04 вересня 2019 року, укладеним між первісним кредитодавцем ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , відповідачем у справі, то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договорами платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , відповідачем у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання договорів факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 920087639 від 04 вересня 2019 року, позичальник [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у вказаному Договорі. Всупереч умовам Договору, [PERSON] , відповідач у справі, не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» або ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано факт укладення між ним та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредитного договору № 920087639 від 04 вересня 2019 року, та отримання відповідачем коштів, внаслідок чого суд вважає укладеним кредитний договір між сторонами. Відповідно до умов укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , відповідачем у справі, кредитного договору № 920087639 від 04 вересня 2019 року, строк на який надався, становив 30 днів, тобто на строк від 04 вересня 2019 року до 04 жовтня 2019 року. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, кредитні кошти отримав, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, тобто кредитні кошти не повернув. Доказів на спростування отримання кредитних коштів в межах вищезазначеного кредитного договору та додаткових угод до нього у сумі 4100,00 грн., 2350,00 грн., 400,00 грн. [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано. Згідно з прав вимоги № 1 до Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, до ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивача у справі, перейшло право вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за кредитним договором № 920087639 від 04 вересня 2019 року в сумі 18929,92 грн., з яких: 6849,15 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 12080,77 грн. - сума заборгованості за відсотками (а. с. 17). Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності розрахунку заборгованості за кредитним договором № 920087639 від 04 вересня 2019 року [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано, інші розрахунки заборгованості на іншу дату за вказаними договорами суду також не надано, чим не виконані вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України, тому вказані розрахунки приймаються судом як доказ у вирішенні спору. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 18929,92 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена відповідним платіжною інструкцією (а. с. 1). На підставі статей 11, 207, 208, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 638, 639, 1049, 1054, 1077, 1078 ЦК України,

Outcome: approved