Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

26.03.2024\~року позивач\~ [PERSON] \~звернувся до\~Комунарського районного\~суду м.\~Запоріжжя з\~позовною заявоюдо держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2024 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території України. Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року наказом №309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Відповідний наказ розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1364 від 06.12.2022 року «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Відповідно до пункту 1.3 розділу І зазначеної постанови, вся територія міста Запоріжжя віднесена до території можливих бойових дій. Позивач зареєстрований та фактично проживає в місті Запоріжжі, й являється свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення, чує й бачить бомбардування, вибухи, пожежі. В результаті збройної агресії для позивача стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування містом. Як зазначає позивач, до війни, розв`язаної Російською Федерацією, він був повноцінним членом суспільства, мав налагоджений побут. З початком повномасштабної збройної агресії проти України він був позбавлений таких можливостей. На даний час присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджується через різні медійні ресурси. У зв`язку з обстрілами міста, позивач змушений був пристосовуватися до нових життєвих умов, жити у бомбосховищах, відновлювати прийнятний для себе рівень життя, був позбавлений спілкування з близькими людьми та друзями, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на його матеріальному та моральному стані. Умови, в яких він проживає на даний час, не дають можливість налагодити звичний спосіб життя. Усе, до чого позивач прагнув раніше, тепер стало неможливим, оскільки дуже гостро стоїть питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилося на моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі та спілкуватися з близькими людьми, він відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Тому він вважає за доцільне звернутися до суду з позовом про стягнення з держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації моральної шкоди в сумі 35\~000 євро, що на його думку, є справедливою та достатньою сумою для компенсації завданої йому моральної шкоди. Ухвалою суду від 12.04.2024 року відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.10.2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. З метою вирішення питання щодо вручення судових документів у справі, в якій відповідачем є Російська Федерація, судом зроблено відповідний запит до Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України. 23.10.2024 року на адресу суду з МЗС України надійшов лист, згідно якого починаючи з 2014 року діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади РФ також не здійснюється. Розглянувши питання судового імунітету в даному випадку, суд дійшов до такого. У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет. Позивач визначив відповідачем Російську Федерацію. У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорам відповідної держави. При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства. Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятий Радою Європи 16.05.1972 (далі конвенція 1972) та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 02.12.2004 (далі Конвенція 2004). Обидві конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету, а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом в суді іншої держави-учасниці. Так, стаття 11 Конвенції 1972 та стаття 12 Конвенції 2004 передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справ, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Зазначені статті відображають підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну. Попри те, що Україна не є учасницею жодної із вищенаведених конвенцій, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Російської Федерації» вказав, що положення Конвенції 2004 підлягають застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її. Вищезазначене також було враховано Верховним Судом у своїй постанові від 18.05.2022 року у справі №760/17232/20-ц, якою суд обґрунтував свою правову позицію про відсутність у РФ судового імунітету. Отже, судовий імунітет не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України. Також, Верховний Суд у своєму рішенні від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 зазначив, що починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні РФ запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності України. Виклик відповідача у справі держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України на сайті Комунарського районного суду м. Запоріжжя. З огляду на викладене,

Outcome: partial