Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, позивачка, та відповідач перебували у шлюбі, який рішенням Франківського районного суду м.Львова від 31.08.2012р. у цивільній справі №1326/4679/2012 розірвано. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з відповідачем, син залишився проживати разом з нею і перебуває на її повному утриманні. Зазначає, що більше 10 років біологічний батько не бере жодної участі у вихованні дитини, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, не здійснює підготовку дитини до самостійного життя. Батько фактично не здійснює будь-яких обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, які визначені у статті 150 СК України. Батько жодним чином не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям та розвитком та не бере участі у матеріальному утримані дитини. Після розірвання шлюбу вона, позивачка, не зверталась до суду про стягнення з батька аліментів на утримання дитини, будь-які виконавчі провадження про стягнення аліментів ніколи не відкривались. Батько у добровільному порядку не сплачує жодних коштів на утримання дитини. Поведінка відповідача свідчить саме про свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.09.2024р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та у справі призначено підготовче засідання. В чергове підготовче засідання учасники судового процесу не прибули, позивачка та відповідач подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивачка позовні вимоги підтримує, відповідач позовні вимоги визнає, в підтвердження чого подали мирову угоду. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31.08.2012р. у цивільній справі №1326/4679/2012 розірвано шлюб, укладений 17 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] ». Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] в сторін [INFO] народився син [PERSON] . За твердженням позивачки батько дитини (відповідач у справі) життям сина не цікавиться, участі у вихованні не бере, відтак не виконує свої батьківські обов"язки. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю, що й підтверджує сам відповідач матеріалами оформленої угоди та визнає позов. Судовим розглядом встановлено, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, участі у вихованні сина не приймає, його життям не цікавиться. При цьому, суд також враховує, що відповідач визнав позовні вимоги в добровільному порядку. Ч.3 ст.200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викаденого,

Outcome: approved