Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

Представник заявника адвокат Брух А.О. звернулася в суд з даною заявою\~ про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . В обгрутнування своїх вимог зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак тривалий час не підтримують сімейних відносин хоча проживали спільно у [ADDRESS] . У 2016 році [PERSON] покинув місце спільного проживання, однак у 2023 році повернувся проживати у квартиру. З цього часу [PERSON] зловживає алкогольними напоями та почав створювати нестерпні умови для проживання, внаслідок чого почав здійснювати\~ щодо дружини домашнє\~ насильство, яке проявлялось в образі нецензурними словами, що завдають психологічний та фізичний тиск. Працівниками поліції складено адміністративні протоколи на [PERSON] за вчинення домашнього насильства відносно дружини, 26.04.2024р. та 04.10.2024р. винесено термінові заборонні приписи за вчинення насильства. 10.07.2024р. Сокальським районним судом Львівської області винесено постанову №454/1610/24 якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Заявниця є власником 1/3 частки квартири у [ADDRESS] , однак позбавлена можливості користуватися своєю власністю, та за метою уникнення насильства в сім`ї [PERSON] була змушена піти із дому та на даний час проживає у [ADDRESS] . Незважаючи на попередження правоохоронних органів [PERSON] і надалі\~ продовжує свою протиправну поведінку відносно заявниці, жодних висновків для себе не зробив. В судовому засіданні\~ заявник та її представник адвокат Брух А.О. заяву про видачу обмежувального припису підтримали повністю, з мотивів наведених у заяву. Заінтересована особа: [PERSON] та його представник адвокат Бідненко В.М. заперечували на заяву про видачу обмежувального припису, просили відмовити у заяві. В своє обгрунтування зазначив, що [PERSON] не чинить перешкод у користуванні житлом а навпаки заявниці сама періодично міняє замки в квартирі та чинить перешкоди. Вказує, що заявниця намагається виселити його та залишити без житла, доказів про застосування фізичного насильства не надала оскільки такого факту взагалі не було. Постанова Сокальського районного суду Львівської області якою [PERSON] притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП скасована Львівським апеляційним судом, тому жодних дій пов`язаних з насильством заявником не доведено. Дослідивши матеріали справи та надані пояснення, суд дійшов наступних висновків. Заявником до матеріалів справи долучено терміновий заборонний припис винесений поліцейськими СРПП ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області від 04.10.2024р. відносно [PERSON] , який вчинив домашнє насильство\~ відносно [PERSON] . Із відповіді на адвокатський запит Червоноградським РВП ГУНП у Львівській області вбачається, що [PERSON] зверталася із повідомленнями щодо вчинення домашнього насильства її чоловіком [PERSON] та 19.04.2024р. відносно кривдника складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП який скеровано до суду, 26.04.2024р. винесено терміновий заборонний припис строком на 5 діб, 04.10.2024р. складено адміністративний протокол відносно кривдника за ч.2 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб який скеровано до суду. Матеріали справи також містять Довідку про результати перевірки за зверненням [PERSON] від 29.04.2024р. Червоноградським РВП ГУНП у Львівській області з якої вбачається, що 26.04.2024р. між [PERSON] та [PERSON] за місцем спільного проживання відбувся конфлікт в ході якого чоловік ображав заявницю нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою. Однак чоловік заперечив даний факт та повідомив, що дружина намагається виселити його з квартири. Дочка також повідомила, що її батько не вчиняє насильство відносно її матері а навпаки остання має намір його виселити. 10.07.2024 року Сокальським районним судом Львівської області винесено постанову за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства. Однак Львівським апеляційним судом 25.10.2024р. постанова Сокальського районного суду Львівської області від 10.07.2024 року скасована. Однак дані постанови виготовлені з Реєстру судових рішень із наданням загального доступу в якій зазначено Особа 1, Особа 2, тому встановити відносно кого було винесено постанову достовірно встановити неможливо. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому Згідно з положеннями п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема: подружжя, та особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. Положеннями ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживають у [ADDRESS] , між сторонами існує конфлікт стосовно майна, зокрема, з приводу користування даною квартирою. Однак в даній ситуації слід чітко розмежовувати, яку мету ставить перед собою заявник: вона дійсно хоче уникнути домашнього насильства та захистити себе від такого насильства чи, можливо,\~ намагається таким способом вирішити певний спір щодо користування житловим приміщенням. Більше того в матеріалах справи відсутні докази притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, про те, що заявницею не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що після видачі термінових заборонених приписів стосовно [PERSON] , останній продовжував систематично вчиняти стосовно неї домашнє насильство, у зв`язку із чим існують обґрунтовані ризики застосування насильства у будь-якому його прояві. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраниму справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст.411ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. У справі № 531/352/22 Верховний Суд у своїй постанові від 22 лютого 2023 року вказав, що відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті. У цій справі суд апеляційної інстанції не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Отже, відмова у задоволенні заяви про застосування обмежувального припису на тій підставі, що такий припис обмежить (тимчасово) право приватної власності особи на житло, в цьому випадку є безпідставним. За статтею 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Орuz V. Тurkеу, по. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі та підкресливши серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації. Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄКПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄКПЛ. Враховуючи усі надані учасниками докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку про відсутність обґрунтованих ризиків вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявниці, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] .

Outcome: dismissed