Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

11.08.2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Кушнеренко Є.Ю., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати [PERSON] , 1969 року народження, усунути перешкоди [PERSON] , 1960 року народження, у здійсненні права користування власним житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу огорожі, що встановлена у кінці проходу зі сторони провулку Воскресенського (том 1 а.с. 1-5). 21.11.2022 року представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву, у якій просить зобов`язати [PERSON] , 1969 року народження, усунути перешкоди у здійсненні права користування власним житлом [PERSON] , 1960 року народження, а саме будинком та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу або зміни механічних властивостей воріт з хвірткою та демонтажу частини порогу (том 1 а.с. 156-158). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] є власником будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,0174 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, має кадастровий №7410100000:01:032:5300. Право власності на житловий будинок та земельну ділянку підтверджується договорами купівлі-продажу від 16.12.2020 року. Власником сусіднього житлового будинку з присадибною земельною ділянкою (кадастровий №7410100000:01:032:5303), розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Вказує, що у [PERSON] був конфлікт ще з колишньою власницею житлового будинку - [PERSON] . Так, наявне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.12.1994 року у справі №2-1549, яким громадянку [PERSON] було зобов`язано облаштувати окремий вихід з кухні. Також зобов`язано було сторони не чинити перешкоди у користуванні домоволодінням одне одному.З того часу [PERSON] так і не виконала рішення суду, окремий вихід не облаштувала. При цьому тепер чинить перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, виділеною ще колись [PERSON] . Наказом від 05.09.2019 року було присвоєно адресу [ADDRESS] власній 1/4 частині житлового будинку, що належав колишній власниці [PERSON] . Земельні ділянки сторін, а саме земельна ділянка з кадастровим №7410100000:01:032:5300 та з кадастровим №7410100000:01:032:5303 межують із проходом загального користування (землі ЧМР), який має початок з провулку Воскресенського та фактично закінчується біля земельної ділянки [PERSON] , з яким має спільну межу та у кінці якого фактично розташований вхід до будинку гр. [PERSON] . Пояснює, що на даний час, [PERSON] зі сторони пров. Воскресенського встановлено паркан з хвірткою, що перешкоджає [PERSON] мати вільний доступ до своєї власності. З цього приводу [PERSON] неодноразово зверталася до органів влади та місцевого самоврядування. Крім того, листом від 21.12.2021 року ГУ Держгеокадастру повідомило, що у свій час було встановлено огорожу, яка перешкоджала [PERSON] отримати доступ до входу свого будинку, проте за участі КП «Муніципальна варта» ЧМР вказана огорожа була демонтована. На момент надання відповіді, ГУ Держгеокадастру було встановлено, що між земельними ділянками сторін, зі сторони пров. Воскресенський, виникла спірна ситуація, за якої [PERSON] зачиняє у темну пору доби хвіртку (яка являється спільною з воротами огорожею зі сторони провулку), що перешкоджає доступу [PERSON] до входу до її будинку. Тобто, порушення з боку [PERSON] вже було встановлено. Більш того, перешкода вже була демонтована КП «Муніципальна варта» ЧМР, однак [PERSON] знову вчиняє дії, які перешкоджають [PERSON] безперешкодно користуватися своїм майном. Повідомляє, що через протиправне встановлення паркану та перегородження до входу в будинок [PERSON] порушуються її права. Більш того, [PERSON] змушена постійно зазнавати дискомфорт через протиправність дій [PERSON] . При зачиненій хвіртці, єдиним способом потрапити до будинку [PERSON] є вікно, що є неприпустимим. Через наявність огорожі та хвіртки, яку [PERSON] зачиняє, закритий доступ навіть екстрених служб до житлового приміщення [PERSON] , що може понести за собою невідворотні наслідки. На неодноразові звернення [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні майном, [PERSON] взагалі не реагує. 20.06.2022 року направлено претензію на адресу [PERSON] з вимогою демонтувати перешкоду у вигляді огорожі. 28.06.2022 року [PERSON] надала відповідь на претензію, в якій визнає наявність огорожі з хвірткою. При цьому усувати перешкоди [PERSON] і зараз не має наміру, оскільки не надала будь-якої інформації про можливі шляхи вирішення спору. У відповідь на лист [PERSON] , було направлено ще один лист від 01.07.2022 року та запропоновано компромісний шлях вирішення спірною ситуації - «у разі неможливості демонтажу огорожі, надати ключі від хвіртки [PERSON] ». Однак і таку пропозицію [PERSON] проігнорувала, що свідчить про її небажання вирішувати спір мирним шляхом. Вважає, що спірний паркан збудований без належного дозволу на землях загального користування та таким чином, що його наявність створює перешкоди [PERSON] та її сім`ї у користуванні власним майном. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.08.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (том 1 а.с. 49-50). 11.09.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Березовського О.Д., надійшов відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 67-74), у якому просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення проти позову мотивує тим, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] . До 16 грудня 2020 року власником квартири [ADDRESS] являлась [PERSON] . При цьому даний об`єкт нерухомості представляє собою єдиний житловий будинок, який належить співвласникам на праві спільної часткової власності і відповідно [PERSON] являється власником 1/2 частини будинку, що представляє собою квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] являлась власником 1/4 частину будинку, що представляла собою квартиру [ADDRESS] в цьому ж будинку. Оскільки [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці успадкували відповідно 1/2 та 1/4 частину вищевказаного домоволодіння, то ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігів від 19 грудня 1994 року було затверджено мирову угоду між ними та здійснено реальний розподіл спірного домоволодіння з визначенням та виділенням кожному з них конкретних приміщень в будинку, господарських будівель та споруд відповідно до належних їм часток в даному домоволодінні. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був збудований на виділеній земельній ділянці комунальної власності і розпорядником цієї земельної ділянки являлась Чернігівська міська рада. Ухвалою Новозаводського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 1994 року було також визначено порядок користування вказаною земельною ділянкою та виділено [PERSON] ділянку площею 215 кв.м., в тому числі під будівлями - 28 кв.м., під двором загального користування - 42 кв.м., під садом - 145 кв.м.. [PERSON] ж було виділено ділянку площею 430 кв. м., в тому числі під будівлями 91 кв.м., під двором особистого користування та садом - 297 кв.м.. Отже, у сторін, як співвласників житлового будинку, для належної реалізації своїх прав та можливості користуватись своїм майном залишився у спільному користуванні двір. Вказаний двір зі сторони провулку [PERSON] мав огорожу у вигляді паркану з воротами та хвірткою. При цьому вказані ворота належали на праві власності [PERSON] та [PERSON] відповідно до 1/2 частині кожній. Вказаний факт підтверджується інвентаризаційною справою та технічними паспортами на домоволодіння [ADDRESS] , які були оформлені ще в 1967 році та в послідуючому переоформлювались в 1977, 1993, 2004 роках. І в інвентаризаційній справі, оформленій в 1967 році, і в технічних паспортах, які були оформлені пізніше, зазначалось, що присадибна ділянка [ADDRESS] розмежовувалась на двір та городи, мала вхід зі сторони провулку [PERSON] та відмежовувалась від провулку огорожею, яка складалась з паркану, воріт та хвіртки. Виділена під забудову присадибна земельна ділянка мала відповідне цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тому вважає, що твердження представника позивача - адвоката Кушнеренка Є.Ю., наведене в позовній заяві, в частині того, що [PERSON] самочинно без належного дозволу на землях загального користування збудувала спірний паркан не відповідає дійсності, оскільки вказана огорожа, яка представляє собою паркан з воротами та хвірткою, існувала вже принаймні з 1967 року. Вказана огорожа також була і предметом поділу між власниками домоволодіння, оскільки в ухвалі Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 грудня 1994 року при розподілі домоволодіння між власниками як [PERSON] , так і [PERSON] було виділено по 1/2 частині воріт №1 кожній, які були відображені в технічній документації на це домоволодіння. Також звертає увагу на те, що починаючи з 1994 року між [PERSON] та [PERSON] був визначений та встановлений на правилах добросусідства порядок користування земельною ділянкою під належним їм на праві власності домоволодінням. При цьому цей порядок передбачав наявність двору загального користування, який відмежовувався зі сторони провулку Воскресенського встановленою ще з 70-х років минулого століття огорожею у вигляді воріт з хвірткою. Встановлений між ними порядок користування двором загального користування передбачав вільний доступ кожного з них через наявні ворота з хвірткою до свого домоволодіння, цей порядок влаштовував обидві сторони і будь-яких зауважень, заперечень або ж спірних моментів між ними починаючи з 1994 року і по кінець 2020 року не було. Також зазначає, що у послідуючому як [PERSON] , так і [PERSON] замовили та виготовили технічну документацію на земельні ділянки, які перебували в їхньому користуванні. Технічна документація була погоджена ними, як суміжними землекористувачами, та на підставі відповідних рішень Чернігівської міської ради земельні ділянки були передані їм у власність з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Технічна документація на земельні ділянки передбачала наявність земель загального користування, розпорядником яких являється Чернігівська міська рада, тобто того самого двору загального користування площа якого відповідно до технічної документації становить 0,0052 га. 16 грудня 2020 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала у приватну власність житловий будинок за адресою : [ADDRESS] . Між сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 16.12.2020 року. Цього ж дня сторони уклали також і договір купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки на якій розташовувалась належна останній частина будинку та прилеглі господарчі споруди. Пізніше [PERSON] стало відомо що [PERSON] змінила адресу належного їй на праві власності об`єкта нерухомості. Внаслідок цього на момент оформлення договору купівлі - продажу належна [PERSON] квартира [ADDRESS] , що становила 1/4 частину цього домоволодіння, стала обліковуватись як будинок [ADDRESS] . Після набуття [PERSON] у власність частини цього домоволодіння її невістка [PERSON] повідомила [PERSON] , що вони не збираються користуватись двором загального користування, оскільки мають намір облаштувати окремий вхід до своєї частини домоволодіння з кінця городу, тобто з боку [ADDRESS] . Саме виходячи з цього [PERSON] прийняла рішення встановити огорожу на межі земельних ділянок сторін. Однак це не влаштувало невістку позивача, яка замість того, щоб вирішити це питання мирним шляхом викликала представників КП «Муніципальна варта» і огорожу відповідач демонтувала. Більше ніяких огорож [PERSON] не встановлювала, а щодо огорожі, яка існувала з 70-х років минулого століття та відмежовувала двір загального користування від 1-го провулку [PERSON] , то [PERSON] лише замінила заржавіле залізо на хвіртці та воротах на металопрофіль. При цьому звертає увагу на те, що на даний час замість демонтованої огорожі, яку на межі земельних ділянок сторін встановила, а потім демонтувала [PERSON] , родичами [PERSON] в тих же самих межах і з використанням стовпів, які залишились після демонтажу огорожі і належали [PERSON] , було встановлено свою огорожу, яка існує і на даний час. Зазначає, що набуваючи у власність частину житлового будинку [ADDRESS] та належну [PERSON] земельну ділянку, [PERSON] була добре обізнана, що вказаний будинок має кілька входів та через розташування цих входів, розміщення господарських будівель та споруд, розташування земельної ділянки, відсутність окремого доступу до квартири, можливість нормального користування і здійснення догляду за ним передбачається виключно шляхом доступу до квартири через двір загального користування. Вказана земельна ділянка площею 0,0052 га визначена в технічній документації. Натомість порядок користування земельними ділянками передбачає наявність двору загального користування і ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19.12.1994 року передбачено право сторін спільно користуватись ним і не чинити перешкод у користуванні домоволодіннями. Також вказує, що придбаваючи нерухомість [PERSON] відповідно набула права користування спільної земельною ділянкою, до якої і відноситься двір загального користування, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були і у попереднього землевласника [PERSON] . При цьому порядок користування двором загального користування передбачав наявність огорожі у вигляді хвіртки та воріт, які були встановлені ще до моменту набуття права власності на дане домоволодіння [PERSON] і [PERSON] та які існували на момент постановлення судом ухвали від 19.12.1994 року, якою і було встановлено порядок користування суміжними землекористувачами земельною ділянкою, в тому числі і двором загального користування. Також стверджує, що жодних перешкод для доступу [PERSON] та членів її сім`ї до входу в її будинок на даний час не існує, хоча хвіртка раніше і була обладнана замикаючим пристроєм, але вона цілодобово була відчинена і [PERSON] замок не використовувався. 06 вересня 2022 року [PERSON] взагалі демонтувала замок та запираючий пристрій, про що письмово повідомила позивача та її представника шляхом направлення на їх адресу відповідних листів. Також зазначає, що огорожа у вигляді паркану з воротами та хвірткою, які постійно знаходяться у відчиненому стані, не перешкоджає ні доступу екстрених служб, ні доступу до власності позивача через двір загального користування. Також звертає увагу суду на те, що двір загального користування з огляду на його площу та розташування (ширина проходу складає 2,60 м.) виключає можливість його використання в будь-який інший спосіб, окрім як для здійснення проходу до господарства позивача. 03.10.2022 року представником позивача - адвокатом Калетнік М.Ю., подано уточнення до позовної заяви (том 1 а.с. 114-115), у якому, зокрема, деталізує, в чому саме полягає перешкода в користуванні позивачем належної їй земельної ділянки і з урахуванням цього надає фотознімок із схематичним зображенням меж, що належать сторонам по справі відповідно до рішення суду від 19.12.1994 р. Вказує, що на даному фотознімку орієнтовно зображені земельні ділянки в розмірі 42 кв. м., які належні кожній стороні для законного їх користування. Також на знімку чітко видно встановлений відповідачем паркан з хвірткою, що порушує право позивача на користування та розпорядженням належною їй власністю. Факт порушення відповідачем права користування та невиконання рішення суду від 19.12.1994 р. зафіксований ГУ Держгеокадарсту у Чернігівській області. Для того, аби позивач мав можливість вільно заїжджати власним авто на свою територію, відповідачу необхідно демонтувати або змінити механічні можливості воріт з хвірткою, які були встановлені відповідачем на власний розсуд таким чином, щоб кожна сторона могла вільно користуватися належною їй територією. Разом з тим, демонтувати частину порогу, який являється входом до будинку відповідача, оскільки юридично він знаходиться на території, що належить позивачу, і заважає їй користуватися належною територією. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.10.2022 року справу передано до Новозаводського районного суду м. Чернігова за підсудністю (том 1 а.с.123-124). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання (том 1 а.с. 131). 24.11.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Березовського О.Д., надійшов відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 134-139), у якому, у зв`язку з уточненням до позовної заяви, вказує, що вважає хибним схематичне зображення меж, що належать сторонам по справі відповідно до рішення суду від 19.12.1994 року, оскільки відображена на фотознімку частина відповідача площею 42 кв.м. являється земельною ділянкою, яка перебуває у власності [PERSON] і яка межує з двором спільного користування площею 0,0052 га. Натомість відображена на фотознімку частина позивача площею 42 кв.м. і є фактично межами двору спільного користування, що узгоджується з технічною документацією, на підставі якої як [PERSON] , так і [PERSON] в послідуючому оформили право власності на належні їм земельні ділянки. Що ж стосується вимоги стосовно демонтажу [PERSON] частини порогу, який являється входом до її будинку, по причині того, що він знаходиться на території, що належить позивачу і заважає їй користуватися належною територією, зазначає, що факт належності особі домоволодіння і його відповідність технічним та будівельним нормам також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, який складається компетентними органами, в тому числі бюро технічної інвентаризації. Наявний у [PERSON] технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] підтверджує, що облаштовані приміщення, прибудови та споруди квартири [ADDRESS] відповідають технічним та будівельним нормам. Належна [PERSON] прибудова «А-1», яка складається з кухні 1-1, сіней І та має ґанок, який зазначений в технічній характеристиці будівель та споруд, прийнята в експлуатацію і відповідний акт прийняття її в експлуатацію затверджений рішенням виконкому Новозаводської районної ради міста Чернігова від 24.03.2006 року за № 64. Саме тому вважає, що правові підстави демонтажу частини порогу відсутні. Крім того вказує, що двір спільного користування з огляду на його площу та розташування (ширина проходу складає 2,60 м. ) виключає можливість його використання в будь-який інший спосіб, окрім як для здійснення проходу до господарства позивача. Використання ж позивачем двору спільного користування для проїзду власним автомобілем на свою територію через його конфігурацію та площу є технічно неможливим. 21.11.2022 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (том 1 а.с. 156-158). 05.12.2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив (том 1 а.с. 169-170). Ухвалою суду від 20.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (том 1 а.с. 180-181). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.01.2023 року призначено по справі комплексну судову земельно-технічну та інженерно-технічну експертизу (том 1 а.с. 221-223). 16.10.2024 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову (том 2 а.с. 84-87). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.10.2024 року постановлено заяву представника позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , про зміну предмету позову від 16.10.2024 року - вважати неподаною і повернути позивачу (том 2 а.с. 97-99). Представник позивача, яка приймала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, заявах про уточнення позовних вимог та відповіді на відзив. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали і у його задоволенні просили відмовити з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігів від 19 грудня 1994 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] та здійснено реальний розподіл спірного домоволодіння з визначенням та виділенням кожному з них конкретних приміщень в будинку, господарських будівель та споруд відповідно до належних їм часток в даному домоволодінні. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був збудований на виділеній земельній ділянці комунальної власності і розпорядником цієї земельної ділянки являлась Чернігівська міська рада. Визначено порядок користування вказаною земельною ділянкою та виділено [PERSON] ділянку площею 215 кв.м., в тому числі під будівлями - 28 кв.м., під двором загального користування - 42 кв.м., під садом - 145 кв.м.. [PERSON] ж було виділено ділянку площею 430 кв. м., в тому числі під будівлями 91 кв.м., під двором особистого користування та садом - 297 кв.м. (том 1 а.с. 20). 16 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого остання придбала у приватну власність житловий будинок за адресою : [ADDRESS] (том 1 а.с. 13-15). Також, 16 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки, на якій розташовувалась належна останній частина будинку та прилеглі господарчі споруди (том 1 а.с. 16-17). Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При вирішенні позову про захист порушених прав суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективним за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частинами першою та другою статті 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Частинами першою, другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений позивачем спосіб, має бути наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Виходячи зі змісту заяви про уточнення позовних вимог, представник позивача вказує, що перешкода в користуванні позивачем належною їй земельною ділянкою полягає, зокрема, у відсутності можливості вільно заїжджати власним автомобілем на свою територію, а тому відповідачу необхідно демонтувати або змінити механічні властивості воріт з хвірткою, які були встановлені відповідачем на власний розсуд, таким чином, щоб кожна сторона могла вільно користуватися належною їй територією. Разом з тим, необхідно демонтувати частину порогу, який являється входом до будинку відповідача, оскільки юридично він знаходиться на території, що належить позивачу, і заважає їй користуватися належною територією. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 03.05.2024 №343/344/23-24, яка була призначена судом за клопотанням сторони позивача, враховуючи конфігурацію земельної ділянки загального користування площею 42 кв.м. та технічні габарити автомобіля ВАЗ-2107, позивач [PERSON] не матиме можливість використовувати земельну ділянку загального користування площею 42 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для заїзду до власного домоволодіння на автомобілі ВАЗ-2107. Згідно п. 12.4.2. ДБН В.2.3-4:2015 «Автомобільні дороги», що наведений в дослідницькій частині висновку, технічна можливість облаштування заїзду для легкового автомобіля в межах двору спільного користування земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , не існує. Враховуючи вимоги п. 12.4.2. ДБН В.2.3-4:2015 «Автомобільні дороги», згідно якого ширина в`їздів у двори - 3,0 м, та конфігурацію земельної ділянки загального користування площею 42 кв.м., шириною 2,60 м, технічної можливості облаштування заїзду для легкового автомобіля в межах двору спільного користування земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , не існує (том 2 а.с. 52-58). Відтак, вбачається, що використання позивачем двору спільного користування для проїзду власним автомобілем на свою територію через його конфігурацію та ширину в`їзду у двір є технічно неможливим. Крім цього, зі змісту заяви [PERSON] від 09.09.2022 року, адресованої [PERSON] (том 1 а.с. 78-79), та фотознімків двору загального користування (том 1 а.с. 96-102), вбачається, що відповідачем добровільному порядку було демонтовано встановлений на хвіртці паркану замок та запираючий пристрій, чим унеможливлено закривання цієї хвіртки у добровільному порядку. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем їй перешкод в користуванні належної їй власністю, а саме вчинення перешкод у доступі позивачу та членам її сім`ї до входу в її будинок та у вільному заїзді власним автомобілем на свою територію. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed