Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. З 01.02.2014 позивач перебував на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів відділу карного розшуку Краматорського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області. 01.03.2016 відносно позивача було відкрито кримінальне провадження № 42016050000000130 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України. 07.04.2026 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя 10.03.2016 у житловому будинку, який належить позивачу було проведено обшук та вилучено мобільні телефони. 17.05.2016 колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративне правопорушення апеляційного суду Луганської області позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном 60 днів. В подальшому строк дії запобіжного заходу продовжувався та [PERSON] перебував під вартою до 18.04.2017 року. 18.04.2017 вироком Краматорського міського суду Донецької області позивача виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та [PERSON] звільнено з під варти у залі суду. Даний вирок було оскаржено стороною обвинувачення та ухвалою Апеляційного суду м. Донецька від 19.09.20217 призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції. 03.03.2020 вироком Краматорського міського суду Донецької області позивача визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вини, вирок суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 02.12.2023. Постановою Верховного Суду від 02.09.2021 касаційна скарга прокурора була відхилена, рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Отже позивач знаходився під слідством 5 років та 6 місяців (з 01.03.2016 по 02.09.2021), під час якого до позивача застосовувались запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою (11 місяців). Незаконними діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду. За висновком експерта № 107-108 за результатами проведеного психологічного дослідження, враховуючи обставини та індивідуально психологічні особливості, позивачу завдано моральної шкоди . Розмір грошової компенсації оцінено у розмірі 3564 мінімальні заробітні плати, установленої на момент розгляду справи судом. Мінімальний розмір заробітної плати в 2022 р. в Україні встановлено на рівні 6700,00, отже моральна шкода становить - 23 878 800,0 грн. Також внаслідок незаконного засудження та перебуванням під слідством, позивач поніс витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 500 000,00 грн., що підтверджується договором № 02/1 від 02.06.2016 та актом виконаних робіт від 02.09.2021. За таких обставин представник позивача просить стягнути на користь [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду завдану внаслідок його незаконного засудження та тримання під вартою в розмірі 3564 мінімальних заробітної плати , що становить 23 878 800,00 грн. , матеріальну шкоду у розмірі 500 000,00 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 20 593,20 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн. Провадження у справі відкрито 25.10.2023, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником Донецької обласної прокуратури подано відзив на позов, де зазначено наступне. За ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Для розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди законодавством передбачено спеціальну формулу. Таким чином, за кожен місяць безпідставного перебування під судом та слідством громадянинові має виплачуватися одна мінімальна заробітна плата. Загалом розмір мінімальної заробітної плати визначається законом України про державний бюджет на відповідний рік. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до абзацу 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 гривень. [PERSON] знаходився під слідством та судом 4 роки 7 місяців 25 днів або 55,83 місяці: з 07.04.2016 (дата повідомлення про підозру) по 02.12.2020 (дата набрання вироком законної сили), з них у період з 17.05.2016 по 18.04.2017 (11 місяців та 1 день) перебував під вартою. Таким чином, розмір відшкодування має визначатися за формулою «1 600 грн * кількість місяців перебування під слідством та судом». З огляду на викладене, у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 89 328 грн (55,83 місяці * 1 600 грн). Період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у 24.04.2024 4 вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Так, при розгляді питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Проведення експертизи по вказаній справі не є обов`язковим і не впливає на розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 372/4412/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що «згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок». Наданий експертний висновок не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України (не зазначено що висновок підготовлено для подання до суду) та безпосередньо не пов`язаний з розглядом справи і не може бути врахований як доказ. Отже, і витрати понесені з його проведенням не підлягають відшкодуванню. Позивачем до позовної заяви не долучено інших доказів на підтвердження понесених витрат, їх обґрунтованості і співрозмірності, таких як: ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, детальний опис виконаних робіт. При цьому, витрати на правничу допомогу, понесені у кримінальному провадженні, підлягають розподілу саме під час розгляду кримінального провадження, а не в межах позову, заявленого в порядку цивільного судочинства. Викладена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18, від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18. Також відсутні підстави визначені ЦПК України для відшкодування витрат на правничу допомогу у цій справі. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить позов [PERSON] задовольнити частково, стягнути з Державного бюджету України на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 89 328 грн. Позовні вимоги у частині відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги та проведення судової психологічної експертизи залишити без задоволення. Представник Державної казначейської служби України також подав відзив на позов, вказавши наступне. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215. Згідно з Положенням, Казначейство відповідно до покладених на нього функцій забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку та, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.02.2022 у справі №757/6203/21-ц, від 23.02.2022 у справі № 757/23994/20-ц, від 28.04.2022 у справі № 464/5200/19, згідно з якою відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. .У постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Отже, відповідачем у справі про відшкодування шкоди має бути держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Донецька обласна прокуратура. Крім того, розрахунок моральної шкоди не відповідає вимогам Закону, підстави для її відшкодування відсутні. Також безпідставні і вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засідання представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві. Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що прокуратурою Донецької області 01.03.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016050000000130 внесено відомості за ч. 1 ст. 258-3 КК України за фактом участі оперуповноваженого СКР Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] у терористичній організації «Донецька народна республіка». 07.04.2016 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України. Ухвалою Краматорського міського суду від 07.04.2016 відмовлено в обранні [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17.05.2016 ухвалу суду першої інстанції від 07.04.2016 скасовано. [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без альтернативи внесення застави. Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 18.04.2017 [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Запобіжний захід відносно [PERSON] скасовано, останнього звільнено з під варти в залі судового засідання Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19.09.2017 вирок Краматорського міського суду Донецької області від 18.04.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 03.03.2020 [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України., вирок суду першої інстанції залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 02.12.2020. Постановою Верховного Суду від 02.09.2021 вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03.03.2020 та ухвалу Донецького апеляційного суду від 02.12.2020 щодо [PERSON] залишено без змін, касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках відшкодуванню підлягають: 1) заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Частина 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Представник позивача зазначає, що за висновком експерта № 107-108 від 31.01.2021за результатами проведення судово психологічного дослідження по заяві [PERSON] ситуація незаконного засудження та тримання під вартою вплинула на його особистість як психотравмуючий фактор. Так, зазначений висновок складений судовим експертом Донецького відділення ННЦ «ІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», копія якого наявна в матеріалах справи, свідчить про те, що такий вплив полягає у заподіянні значних перешкод його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й на день складення висновку вимагає від [PERSON] додаткових надлишкових зусиль. Зазначене суттєво негативно вплинуло на його психологічний стан, значно перешкодило оптимальному та звичайному для його особистості соціальному функціонуванню, зруйнувало життєві плани та перспективи , порушило зміст і якість усталеного життя. Завдані [PERSON] моральні страждання деструктивно впливають на всі основні сфери його життєдіяльності і, у зв`язку із їх інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для його особистості є суттєвими. Також експертом зазначено, що розмір грошової компенсації [PERSON] за заподіяні моральні страждання становить 3564 мінімальних заробітних плат , установлених на момент розгляду справи судом. Зважаючи на такі висновки експерта, представник позивача просить стягнути на користь [PERSON] 23 878 800,00 грн. - 3564 мінімальних заробітних плат х 6700,00 (мінімальний розмір заробітної плати у 2022). В свою чергу представник відповідача вказує на те, що Для розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди законодавством передбачено спеціальну формулу. В даному питанні суд погоджується з представником прокуратури, оскільки згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу вимог чинного законодавства України. Так, розмір мінімальної заробітної плати визначається законом України про державний бюджет на відповідний рік. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до абзацу 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 гривень. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із того, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 02.12.2020 вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03.03.2020, яким позивача визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні, залишено без змін, а тому судове рішення щодо [PERSON] набрало законної сили 02.12.2020 року. Таким чином під слідством та судом позивач перебував з моменту оголошення підозри 07.04.2016 до 02.12.2020 року - 4 роки, 7 місяців та 25 днів. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 89 600 грн. 00 грн. Також суд вважає за можливе стягнути на користь позивача матеріальний шкоду, а саме витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 20 593,20 грн., (копія квитанції наявна в матеріалах справи), виходячи з положень ст. 22,1167 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 22 ЦК України Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Щодо способу стягнення вищезазначених сум на користь позивача необхідно вказати наступне. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.06.2022 р. у справі № 607/4341/20 вказав наступне. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. В іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 встановлено, що для визначення розміру шкоди, передбаченої п. 4 ст.3 Закону, громадянин при винесенні виправдувального вироку протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. З викладеного слідує, що оскільки витрати на правову допомогу понесені у кримінальному провадженні то їх відшкодування регламентоване главою 8 КПК України. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу та витрати пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування чи судового провадження належать до процесуальних витрат. Згідно зі ст. 125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі №598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) та від 21 листопада 2018 року в справі 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), містяться висновки про те, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком; питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України; якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Таким чином, розподіл витрат на правничу допомогу, яка була надана в рамках кримінального провадження та розгляду кримінальної справи має здійснювати суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України. Так, представник позивача просить стягнути на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Верховний Суд у додатковій постанові у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження № 61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем витрат у зазначеному розмірі, відсутній і детальний опис робіт, виконаних адвокатом . Також представником позивача не було виконано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України. За таких обставин, підстави для стягнення на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу відсутні. Розподіляючи судові витати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial