Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є визнання відповідачів - [PERSON] , [INFO] , яка діє, як у своїх інтересах, так і у інтересах неповнолітньої доньки відповідача - [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року зупинено провадження у цивільній справі до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2023 року провадження у справі поновлено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача-2 - [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2024 року задоволено клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням до набрання законної сили рішення у справі № 761/11904/20, яка розглядається Вишгородським районним судом Київської області. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.06.2024 року провадження у справі поновлено. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласником частини будинку за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивачів, у їх будинку зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] (його батько); [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . 24.04.2010 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено шлюб. Після укладення шлюбу проживали разом, однак 28 грудня 2019 року почали проживати окремо. Від шлюбу у них є неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] . На даний час [PERSON] та донька [PERSON] виїхали з належної позивачу частини будинку за вказаною вище адресою і проживають в іншому місці. Відповідачі, [PERSON] та донька позивача - [PERSON] , не проживають у належному позивачу та його батькам будинку, не несуть витрати на оплату комунальних послуг, витрати по утриманню будинку та прибудинкових територій тощо. Факт не проживання відповідачів у вказаному будинку підтверджується актом. Позивачі вважають, що перебування реєстрації у квартирі колишньої невістки, її доньки та племінника невістки, є незаконним та суперечить інтересам позивачів, як власників будинку. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. Третя особа подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні, яке відбулось 07.11.2024 року, позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Крім того, повідомили, що [PERSON] , після відкриття провадження у справі, на даний час, знята з реєстрації місця проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні, яке відбулось 07.11.2024 року, відповідач-1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , заперечила проти задоволення позовних вимог в частині неповнолітньої дочки [PERSON] , та додаткового повідомила, що вона, [PERSON] , після відкриття провадження у справі, на даний час, знята з реєстрації місця проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зазначила, що неповнолітня донька, у зв`язку із реєстрацією місця проживання в місті Києві, користується пільгами під час навчання у школі та лікуванні у медичних закладах м.Києва. У разі втрати права користування неповнолітньою дочкою [PERSON] жилим приміщенням її рідного батька, її права та інтереси будуть порушені, та в той же час [PERSON] не має можливості здійснити реєстрацію неповнолітньої дочки в межах міста Києва для забезпечення її звичного життя та розвитку. Також, у разі втрати права користування неповнолітньою дочкою [PERSON] жилим приміщенням її рідного батька, [PERSON] буде мати додаткових фінансовий тягар для забезпечення навчання і лікування доньки у місці фактичного проживання в м.Києві. В судовому засіданні, яке відбулось 07.11.2024 року, представник третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на обставини викладені у письмових поясненнях. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, здійснювалося фіксування судового засідання технічним засобом. Суд, заслухавши позивачів та їх представника, відповідача-1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про прийняття спадщини та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 24 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві було зроблено відповідний актовий запис за номером 300 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] , у них є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Як вбачається із довідки №54080567 від 12.10.2020 року про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 28.08.2014 року. Як вбачається із довідки №54080567 від 12.10.2020 року про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 21.11.2014 року. Як вбачається із витягу з реєстру територіальної громади №2024/010130132 від 23.08.2024 року, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 20.05.2010 року по 14.08.2024 року. Як вбачається з акта про не проживання у квартирі за місцем реєстрації місця проживання від 26.11.2023року, у будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає [PERSON] з 21.11.2014 року, та не проживають [PERSON] з [PERSON] з 28.12.2019 року. За вказаною адресою при огляді житлового приміщення спального місця та особистих речей вищевказаних громадян не виявлено. Підставою для звернення з даним позовом стало те, що відповідачі за адресою місця реєстрації не проживають, ніякої участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали їм, у квартирі не має, як наслідок, такі дії зі сторони відповідачів позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника квартири, який не є співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому житлі. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У позовній заяві позивач посилається на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Частинами 3, 4 ст. 5 Закону 1871-IX визначено, що задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. У відповідності до ч. ч. 1-4 ст. 7 Закону 1871-IX повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону 1871-IX зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Частиною 13 ст. 18 Закону 1871-IX передбачено випадки, коли орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи: 1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях; 3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів. Враховуючи обставини справи, судом не встановлено, що відповідач-1 в добровільному порядку знялась з реєстрації, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що не чинить позивачам перешкоди в користуванні та розпорядженні ними своєю власністю на свій розсуд, а тому позовні вимоги в цій частині є не актуальними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що під час розгляду справи по суті права та інтереси позивачів не порушуються відповідачем-1. Щодо позовних вимог до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Встановивши, що після розірвання шлюбу між позивачем-1 та відповідачем-1 склалися неприязні стосунки, при цьому, малолітня дитина [PERSON] не має можливості проживати у спірному будинку, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання й змушена в даному випадку проживати за місцем проживання своєї матері, суд дійшов висновку про поважність причин не проживання останньої в спірному будинку та наявність в неї станом на час розгляду справи права на користування квартирою нарівні з її батьком співвласником будинку - позивачем-1 [PERSON] , що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Не проживання мати дитини у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі її дитини. При цьому, позивачі не довели належними та допустимими доказами, яким чином реєстрація малолітньої [PERSON] перешкоджає їм в реалізації своїх прав власності на належний їм на праві спільної приватної власності будинок, і таких доказів матеріали справи не містять. Що ж до доводів позивачів про сплату комунальних послуг на утримання житла виключно ними , то вказане не може бути підставою для позбавлення права на житло малолітньої [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратило право користування спірним житловим приміщенням, оскільки воно зареєстровано у спірному будинку зі згоди позивача-1, який є її батьком, докази тривалості її не проживання визнаються судом як неповажні, оскільки дитина є неповнолітньою і її місце проживання залежить від місця проживання батьків, а позивачі не надали доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належного їм будинку. З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Відповідач-2 в добровільному порядку не знявся з реєстрації, чим чинить позивачам перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже, право позивачів, як власників, підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідача-2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Надані позивачами докази щодо тривалого не проживання відповідача-2 у спірному житлі, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача-2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем-2 не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному житлі. При цьому, тривала відсутність відповідача-2 свідчить про те, що він має інше місце проживання, а тому визнання відповідача-2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі, й, в свою чергу, буде захищати права власників такого приміщення (позивачів), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача-2" є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві". Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial