Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

24.07.2024 до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій позивач просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] або за іншим місцем проживання батька. Позовна заява підписана представником позивача адвокатом Кучінською Іриною Семенівною, яка діє на підставі ордеру (а.с.22). Оскільки позовна заява не відповідала вимогам ст. 14, пунктів 2, 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України,25.07.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду позовної заяви разом з її копіями, відповідно до кількості учасників справи, яка містить: відомості про наявність електронного кабінету у представника позивача; чіткий зміст позовних вимог, які позивач просить суд визначити у рішенні щодо місця проживання дитини разом з батьком (а.с.27-28). На усунення недоліків позовної заяви представник позивача адвокат Кучінська І.С. 29.07.2024 подала позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій позивач просив суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-34). 30.07.2024 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.36-38). 19.08.2024 ухвалою суду повернуто представнику позивача адвокату Кучінській І.С. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини від 01.08.2024, що надійшла до суду 07.08.2024 (а.с.50-53, 57-59). 19.08.2024 ухвалою суду витребувано від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору у справі (а.с.60-61). 04.09.2024 ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини, від 19.08.2024, що надійшла до суду 23.08.2024 (а.с.72-81, 93-94). В обґрунтування позовних вимог у редакції позовної заяви від 19.08.2024 позивач посилався на те, що від шлюбу у сторін є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Сторони не підтримують шлюбні відносини з лютого 2022 року, та рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19.07.2024 у справі № 642/2885/24 шлюб між сторонами розірвано. Позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець, має стабільний дохід та має можливість утримувати дитину, свої батьківські обов`язки виконує в повному обсязі. На праві власності позивачу належить двокімнатна квартира у м. Харкові, де позивач мешкає разом з дитиною, та у квартирі є все необхідне для виховання та розвитку дитини. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері позивач не перебуває. З лютого 2022 року відповідач не мала бажання виховувати дитину та постійно віддавала сина позивачу. Відповідач працює, але житла, що належить їй на праві власності, не має. Позивач з 2024 року супроводжував дитину на профілактичні медичні прийоми, виконує рекомендації по догляду та лікуванню, приводить та забирає дитину з дитячого садочку, відвідує усі свята та батьківські збори, цікавиться успіхами сина та сплачує щомісячно за садочок, дитина любить батька. 30.09.2024 ухвалою суду відмовлено відповідачу [PERSON] у прийнятті визнання позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, підготовче засідання відкладено, продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів (а.с.104-105, 112-113). 16.10.2024 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, долучив до матеріалів справи письмовий висновок органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо розв`язання спору (а.с.129-131). 16.10.2024 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.137). В судовому засіданні представник позивача адвокат Кучінська І.С. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, зазначивши що до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони з дитиною проживали у Лозівському районі Харківської області, а потім у м. Харкові, а після повномасштабного вторгнення сторони почали проживати окремо. Дитина сторін проживає разом з батьком - позивачем у справі, відповідач, напевно має вже іншу родину, наразі працює лікарем у м. Харкові та за характером своєї роботи не може приділяти належної уваги своїй дитині. Малолітня дитина батька любить, позивач працює віддалено у сфері айті, має можливість виховувати дитину та приділяти їй увагу. Зазначила, що допомагають у вихованні дитини її бабусі, позивач перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу не створює. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України), у судове засідання не з`явилась, про поважність причин неявки суд не повідомила, відзив не подавала, у нотаріально засвідченій заяві від 07.08.2024 відповідач просила розглянути справу та винести рішення за її відсутністю (а.с.105). Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просила провести розгляд справи за відсутності представника Департаменту служб, рішення по справі просила прийняти з урахуванням інтересів малолітньої дитини, про що зазначила у поданій 07.10.2024 до суду заяві (а.с.128). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд встановив, що сторони з 10.08.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому в них [INFO] народився син [PERSON] (а.с.11,12). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19.07.2024 у справі № 642/2885/24, яке набрало законної сили 21.08.2024, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.106). Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.8). Відповідач [PERSON] з 04.06.2024 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади та інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 24.07.2024, складеною на електронний запит суду (а.с.10,26). Дитина [PERSON] з 08.07.2024 зареєстрований за адресою місця реєстрації його батька [PERSON] : [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади (а.с.13). Позивач [PERSON] є фізичною особою підприємцем, основним видом економічної діяльності якого є - комп`ютерне програмування (а.с. 14-15). На ім`я позивача з 07.10.2021 зареєстроване право приватної власності на квартиру загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-18). Відповідно до копії довідки № 887 від 10.07.2024 про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, [PERSON] не має протипоказань щодо визначення місця проживання дитини з ним (а.с.19). Згідно з інформацією з КНП «Міська дитяча поліклініка № 7» ХМР від 31.05.2024 № 424, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] перебуває під наглядом фахівців поліклініки. Декларація про надання первинної медичної допомоги підписана 09.05.2023 з лікарем-педіатром [PERSON] від імені матері дитини [PERSON] . За інформацією лікаря-педіатра, в 2023 році на медичні прийоми з хлопчиком зверталися як мати так і батько. В 2024 році було два звернення 20.02.2024 та 23.05.2024, дитину на профілактичні медичні прийоми супроводжує тільки батько - [PERSON] (а.с.20). Відповідно до інформаційної довідки № 1/01 від 31.05.2024 виданої ФОП [PERSON] , починаючи з жовтня 2023 року [PERSON] відвідує STEM-садочок у м. Харкові за адресою: [ADDRESS] . Приводить та забирає з садочку на регулярній основі батько [PERSON] , який відвідує усі свята, батьківські збори, щодня цікавиться успіхами [PERSON] , здійснює оплату щомісячно. Коли дитині було погано, приїжджав забирати (а.с.21). Згідно з висновком від 30.09.2024 № 375 Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, орган опіки та піклування вважав доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , на його вихованні та утриманні (а.с.129-130, 131). У вказаному висновку зазначено, що за поясненнями позивача, після припинення з початку 2022 року сімейних стосунків між сторонами, малолітній [PERSON] залишився мешкати разом з батьком, фактично вони мешкають за адресою: [ADDRESS] , де власником є [PERSON] , у квартирі створено належні житлово-побутові умови (акт обстеження від 04.09.2024): проведено сучасний ремонт, встановлено необхідні меблі та побутову техніку, у дитини є власне спальне місце та місце для ігор і відпочинку. До матеріалів справи надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 07.08.2024, в якій зазначено, що мати не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Також у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. На час ухвалення судового рішення дитині [PERSON] , [INFO] , виповнилося п`ять років. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» ухвалив рішення де визначив «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У постанові Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 міститься правовий висновок, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналіз зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частин 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить про те, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. В судовому засіданні суд встановив, що після припинення шлюбних відносин малолітня дитина сторін [PERSON] за домовленістю його батьків залишився проживати з батьком - позивачем у справі, та мати дитини не заперечує проти цього, що підтверджується її нотаріально посвідченою заявою від 07.08.2024 (а.с.105) та висновком органу опіки та піклування. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з сином. Отже, позивачем не доведено, що на час його звернення до суду з позовом про визначення місця проживання разом із ним дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Також, не доведено те, що відповідачка не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, та питання про позбавлення її батьківських прав теж не ставиться. З огляду на викладене, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування. У цій справі між батьками дитини відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. Щодо позовної вимоги про покладення на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини суд зазначає, що, як вже викладено вище, міжнародні та національні норми закріплюють рівність прав батьків та однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитини до досягнення нею повноліття. Отже, обов`язки щодо утримання та виховання дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Отже, міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 липня 204 року у справі № 752/13450/22. Суд зауважує, що право батька на виховання дитини є його незаперечним правом, а обов`язок на утримання дитини - незаперечним обов`язком. Про можливий негативний вплив матері на дитину під час виховання позивач не зазначав, і така обставина в ході судового розгляду не встановлена. Частинами 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У постанові від 11 вересня 2024 у справі № 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (пункти 73-75). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком з покладенням на останнього обов`язку щодо утримання та самостійного виховання дитини, у зв`язку з відсутністю спору. Судові витрати суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на відповідача не покладаються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed