Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

У червні 2024 позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення частки квартири, що належить на праві спільної сумісної власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що15.06.1994 року Володимир-Волинським фондом комунального майна на підставі рішення від 13.06.1994 № 20 видане свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 65,1 кв. м. Це свідоцтво посвідчує той факт, що вказана квартира дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що складає по 1/6 частки квартири кожному. [INFO] [PERSON] помер. Заповіту на належне йому на праві приватної власності майно не склав, а тому після його смерті відкрилась спадщина за законом на належну йому 1/6 частку квартири що є у спільній сумісній власності. На час відкриття спадщини з покійним батьком проживала її мати [PERSON] та найменша сестра [PERSON] , 1999 року народження, яка на момент смерті батька була неповнолітньою. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які являються її рідними братами, будучи зареєстрованими у даній квартирі, тривалий період часу після смерті батька не проживали разом з ним, оскільки кожен живе своїм життям та мають інше місце проживання. Із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька, її брати не звертались. З врахуванням вищенаведеного, спадкоємицями майна після смерті [PERSON] є вона, її сестра [PERSON] та матір, оскільки проживали з покійним однією сім`єю. Після смерті батька, у встановлений законом термін вона звернулась до приватного нотаріуса Володимир-Волинського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за законом на належну їй частку квартири. Зазначає,\~що приватним\~нотаріусом у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину,\~на належну\~частку квартири,\~після смерті\~батька їй\~було відмовлено,\~оскільки квартира\~перебуває у\~спільній сумісній\~власності вказаних\~вище осіб,\~у зв`язку\~з чим\~вона змушена\~була звернутися\~до суду\~із зазначеним\~позовом. Враховуючи вищевикладене, просить визначити 1/6 частку квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] що є у спільній сумісній власності, за її батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 10.06.2024 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено розгляд справи. Ухвалою від 24.09.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Смоляр Є.І., яка діє на підставі ордеру серії АС № 1074291 від 19.10.2023, в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, в яких позов підтримали повністю, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачки [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, не заперечували проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляли. Ухвалою суду від 29.10.2024 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали, в той же час позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК Україниу зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,\~встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , площею 65,1 кв. м. Даний факт стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.06.1994 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , помер [INFO] . Матеріалами справи, а саме свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , вбачається, що позивачка [PERSON] є донькою покійного [PERSON] . Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на сласний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року\~зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням мотивів. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені при розгляді справи докази в їх сукупності, з врахуванням позиції відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які беззаперечно визнали заявлені до них вимоги, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у свою чергу, будучі неодноразово повідомленим про час та місце розгляду справи, будь яких заперечень до суду не представили, позов підлягає задоволенню, як законний, обґрунтований та підставний. На підставі ст.ст. 386, 392, 1217, 1258, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved