Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «СК «Країна» та просить суд визнати неправомірним і скасувати наказ про його звільнення № 98-к від 22.04.2024, посилаючись на мобінг (цькування) його керівництвом відповідача для подальшого його звільнення та відсутність зміни істотних умов праці на підприємстві, на підставі яких його було звільнено. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що він працював фахівцем з допоміжної діяльності у сфері страхування АТ «Страхова компанія «Країна» з 06.12.2021 наказ № 339-к. 29.12.2023 під час його роботи з`явилися невідомі йому працівники та почали монтувати систему відеоспостереження за його робочим місцем, на той час із шести працівників в офісі працював лише він, решта працювала вдома дистанційно. В той же день він написав заяву на ім`я керівництва компанії про надання пояснень щодо встановлення відеоспостереження за ним на робочому місці, оскільки він такого дозволу не надавав, однак відповіді так і не отримав. 27.03.2023 йому надали для ознайомлення наказ № 15 від 22.03.2024 «Про організацію відеоспостереження в АТ «СК «Країна», але в даному наказі не було зазначено задачу відеоспостереження, які не виконувались раніше та іншими шляхами забезпечення їх виконання не можливе. Контроль за працівниками відбувався через робочий комп`ютер в режимі онлайн в робочій програмі працівників, хоча саме керівництво знаходиться в кабінеті через стінку в одному приміщенні. На звороті наказу в розділі ознайомлення він зазначив про ненадання згоди на відеоспостереження, 30.04.2024 йому було вручено наказ № 98-к від 22.04.2024 «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого з 01.05.2024 його було звільнено з роботи за відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. До цих подій порушень трудової дисципліни він не допускав, посадові обов`язки виконував сумлінно, за відстоюванням своїх прав звертався до суду. Тому вважає, що відносно нього керівництвом відповідача проводився мобінг (цькування) з метою подальшого його звільнення, його звільнили за те, що він не дозволив проводити відеоспостереження за ним, при тому, що при прийомі на роботі відеоспостереження не було і це не обговорювалось на перспективу та звільнення з ініціативи роботодавця можливо згідно положень ст. 40 та 41, а зміна істотних умов праці регламентується ст. 32 КЗпП України. Установлення незаконного та безпідставного відеоспостереження за працівником, який не дає на це згоду це не являється зміною істотних умов праці, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду\~від 13\~травня 2024\~року прийнято\~позовну заяву\~до розгляду\~та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 03 червня 2024 року розгляд справи ухвалено проводити в режимі відеоконференції представником відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] на вимогах наполягав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача АТ «СК «Країна» Понько Р.В. вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивача було звільнено на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України: позивач не надав згоду на відеоспостереження, збір відео та аудіо- матеріалів, яке на момент ознайомлення його з наказом № 15 від 22.03.2024 планувалось запровадити в усіх підрозділах страхової компанії. Таким чином враховуючи загальний характер цього наказу, колишні умови праці не могли бути збережені для будь-якого з працівників на будь-якій обійманій посаді, у зв`язку з чим об`єктивно неможливим та недієвим було би надання позивачу пропозиції продовжити роботу у страхові компанії на іншій посаді. Водночас позивач на здійснення відеоспостереження не погодився, чим висловив свою відмову від продовження роботи в нових, змінених умовах. Позивач не визнає запровадження відеоспостереження зміною істотних умов праці і вбачає в нововведеннях мобінг, направлений на нього з боку керівництва Товариства, посилаючись на це як на реальну підставі звільнення, однак наказ про запровадження відеоспостереження не є актом індивідуальної дії щодо нього та носить загальний характер, спрямований на контроль та забезпечення якості роботи усіх колективів та працівників. Необхідність введення нових умов обумовлена зверненням директора з персоналу АТ «СК «Країна» щодо численних службових записок працівників відділу медичного асистансу Регіональної дирекції у м. Кривий Ріг про невиконання позивачем посадових обов`язків та порушення етики спілкування із застрахованими особами. зазначила, що в результаті описаних подій в колективі склалася не прийнятна для роботи атмосфера, досить часто виникають скарги/суперечки між працівниками відділу, що призводить до високої плинності кадрів. Тому з метою забезпечення особистої безпеки працівників, удосконалення трудових, робочих процесів, підвищення продуктивності праці, забезпечення контролю за дотриманням норм з охорони праці, дотриманням трудової дисципліни, забезпеченням режиму безпеки, об`єктивної фіксації подій, виявлення нетипових ситуацій у зоні здійснення відеоспостереження, службовою запискою від 06.12.2023 директор з персоналу запропонувала запровадити в АТ «СК «Країна» систему відеоспостереження, на підставі якої 07.12.2023 Головою правління було прийнято розпорядження № 2/2 та задля забезпечення якісної і безпечної діяльності відокремлених підрозділів Товариства було доручено відповідальним особам провести підготовку до організації відеоспостереження в Товаристві. Указаним розпорядженням також міститься застереження щодо не підключення відеоспостереження в офісних приміщеннях до моменту затвердження Положення про систему відеоспостереження у Товарситві та ознайомлення працівників під особистий підпис. В порядку підготовки до функціонування системи велися монтажні роботи, однак за робочим місцем позивача встановити систему не вдалося, оскільки зі слів підрядника працівник відділення в момент виконання робіт висмикував дроти, виключав обладнання, вів себе агресивно, тому підрядник просив забезпечити належні та безпечні умови праці для подальшого виконання умов договору. Лише після того, як уповноваженою особою було розроблено Положення про ситему відеоспостереження АТ «СК «Країна» наказом № 15 від 22.03.2024 було прийнято рішення з 01.05.2024 ввести Положення в дію, ознайомити з наказом працівників та відібрати у них згоди щодо здійснення роботи в нових умовах. Таким чином до 01.05.2024 відеоспостереження за працівниками не здійснювалось. Кожному з працівників відповідача було направлено повідомлення про зміну істотних умов праці, де проінформовано щодо мети запровадження та завдань відеоспостереження, однак позивач відмовився від підписання повідомлення в присутності уповноважених осіб Регіональної дирекції. Вважає, що відповідачем при запровадженні нових умов праці та звільнення позивача дотримано вимог ст. 29, 32, 36 та 40 КЗпП України, враховано положення ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та рекомендації Державної служби України з питань праці, тому просить відмовити в задоволенні вимог. У відповіді на відзив позивачем зазначено, що до суду не надано жодних доказів про укладення договорів на встановлення відеоспостереження по всій компанії в підтвердження доводів представника. На момент монтування відео обладнання в робочому кабінеті працював лише він, решта працювали на дому у зв`язку з частими обстрілами міста ворогом, йому було відмовлено у надомній роботі як помста за звернення до суду. Встановлене протестоване робоче відео обладнання було банально виключене від живлення з розетки без його пошкодження і тільки ця дія не дала змоги стежити за ним з 29.12.2023. Робочий кабінет і одночасно і місцем відпочинку, ніяких фізичних контактів з відвідувачами та клієнтами компанії в кабінеті не відбувалось, виключно по телефону через комп`ютер, фактів, чому неможливо працювати як раніше без відео спостережень за ним компанія на його запит не надала, тому дозволу на зйомку в даному кабінеті він не надав. Щодо дозвільних підписів інших працівників, то вони працюють в других кабінетах мають фізичний контакт з клієнтами та грошовими коштами, про встановлення відеоспостереження в їх кабінетах він не заперечував та не заважав, але відеоспостереження встановили лише в його кабінеті, а не в них. Щодо сфальсифікованих скарг про невиконання ним посадових обов`язків від двох працівниць, то оцінку їм надав суд в рішенні по справі № 214/2027/23. Представник не надав підписані ним посадові обов`язки та не зазначив, які саме ним порушені. Доказів направлення йому поштової кореспонденції не надано, електронної пошти йому на робочому місті не встановили, тому він нічого не отримував, а акти були складені та підписані зацікавленими посадовими особами не раніше дня його звільнення в особистих інтересах. Тому просить відмовити відповідачу в зазначених вимогах у відзиві крім першого пункту та задовольнити позов в повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, наказом № 339-к від 02 грудня 2021 року [PERSON] прийнято на посаду фахівця з допоміжної діяльності у сфері страхування відділу медичного асистансу Регіональної дирекції в м. Кривий Ріг Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» за строковим трудовим договором на період перебування основного працівника у відпусті по вагітності та пологах з подальшою відпусткою для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня її фактичного виходу на роботу (а.с. 2 копія наказу). Наказом № 98-к від 22 квітня 2024 року звільнено [PERSON] 01 травня 2024 року через відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, пункт 6 статті 36 КЗпП України (а.с. 5 копія наказу). Згідно зі статтею 141\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до частини першої статті 21\~КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. У пункті 2 «Прикінцеві положення» КЗпП України визначено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Указом Президента України від 04 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої\~статті 106 Конституції України,\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі, воєнний стан неодноразово продовжувався. 24 березня 2022 року набрав чинності\~Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» (далі - Закон № 2136-IX). Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 2136-IX\~у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих Законом № 2136. Відповідно до частини третьої статті 32\~КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32\~КЗпП України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Водночас Законом України\~від 01\~липня 2022\~року №\~2352-ІХ\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо оптимізації\~трудових відносин» частина друга статті 3 Закону № 2136-IX\~була змінена: У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/5228/22, провадження № 61-12418св23, зазначено, що «аналіз частини третьої статті 32\~КЗпП України свідчить, що істотними умовами праці є, зокрема: система та розміри оплати праці; пільги та компенсації, передбачені колективним договором, локальними актами або чинним законодавством; режим роботи (дистанційна, надомна робота, гнучкий режим тощо); встановлення або скасування неповного робочого часу (неповного робочого дня чи неповного робочого тижня); зміна робочого часу та часу відпочинку, графіків змінності; суміщення професій; зміну розрядів і найменування посад; зміну посадових обов`язків; зміна строку трудового договору. Цей перелік не є вичерпним. Істотними можуть вважатися й інші умови праці, як свідчить судова практика, це зокрема зменшення педагогічного навантаження, введення контрактної форми трудового договору, зміна посадових обов`язків працівника при продовженні роботи на тій самій посаді тощо. Зазначені зміни можуть застосовуватися до окремого працівника, відділу або до всього підприємства». Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36\~цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України). У пункті 6 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/5228/22, провадження № 61-12418св23, зміна істотних умов праці може застосовуватися як до окремого працівника, так і до відділу або до всього підприємства. У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1680/21 вказано, що «під змінами в організації виробництва і праці необхідно розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової\~техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов тощо». У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 332/890/20 зазначено, що «доказами такої відмови повинно бути письмове повідомлення роботодавця про майбутню зміну істотних умов праці з розпискою працівника про відмову від продовження роботи або письмова заява працівника про відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці». Від вказаних висновків не відступив Верховний Суд і в постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 755/8135/22 (провадження № 61-11699св23). Наказом № 15 від 22 березня 2024 року «Про організацію відеоспостереження в АТ «СК «Країна» за підписом Голови Правління АТ «Страхова компанія «Країна» вирішено ввести в дію з 01.05.2024 Положення про систему відеоспостереження Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», ознайомити всіх працівників Товарситва з Наказом та Положенням шляхом електронної розсилки, підготувати та надіслати працівникам тим відокремлених структурних підрозділів Товариства, в яких встановлено відеоспостереження, повідомлення про зміну істотних умов праці (а.с. 4 копія наказу). Із вказаним наказом позивач ознайомився 07.03.2024 та зазначив «згоди на відеостеження збір відеоматеріалів та аудіо не даю» (а.с. 4 зворот), що ним не оспорюється в судовому засіданні. Стороною відповідача надано до суду акт від 03.04.2024 про відмову [PERSON] від ознайомлення з Повідомленням № 15 від 27.03.2024 про зміну істотних умов праці, відповідно до якого в присутності директора Регіональної дирекції в м. Кривий Ріг Слободян С.І., головного фахівця з допоміжної діяльності у сфері страхування відділу медичного асистансу РД в м. Кривий Ріг Попруги О.М., провідного фахівця з документального обліку відділу медичного асистансу РД в м. Кривий Ріг [PERSON] запропоновано фахівцю [PERSON] ознайомитись з повідомленням № 15 від 27.03,2024 про зміну істотних умов праці та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом, однак [PERSON] відмовився. заявивши, що ані читати, ані підписувати повідомлення не буде, після чого це повідомлення було зачитано йому вголос, на що [PERSON] відповів, що з повідомленням не згоден, тому свій підпис ставити не буде. Надати письмові пояснення і заяву на відмову працювати в змінених істотних умовах праці [PERSON] відмовився, не аргументуючи причину відмови (а.с. 80 копія акту). Частинами 1-3 статті 301\~ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частинами 1та 3 статті 307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото- , кіно- , теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото- , кіно- , теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних врегульовані Законом України «Про захист персональних даних». У статті 2 вказаного Закону\~визначено значення вжитих термінів, а саме: - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди; - обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; - персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. За положеннями частин 1, 3, 5 статті 6 Закону, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях,установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та не надмірними стосовно визначеної мети їх обробки. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до положень ст. 8 Закону, суб`єкт персональних даних має право знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чиє недостовірними; на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи. Підстави для обробки персональних даних визначені у статті 11 Закону. Такими підставами є згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом; необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних, у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси. У рішенні від\~20.01.2012\~року №2-рп/2012\~Конституційний суд\~України ухвалив, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України\~слід розуміти так: - інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; - збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У пункті 3.1 вказаного рішення зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Статтею 12 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. У статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права зазначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте чи сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь чи репутацію. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пункті 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антовіч і Міркович проти Чорногорії» (від 28 листопада 2017 року) зазначено, що у цій справі суд вже розглянув, що відеоспостереження за працівником на робочому місці, будь то приховане чи ні, повинно розглядатися як значне вторгнення в приватне життя співробітника, і, отже, він вважає що воно являє собою втручання за змістом статті 8. Будь-яке втручання може бути виправдане тільки відповідно до статті 8 § 2, якщо воно відповідає закону, переслідує одну з законних цілей, до якої відноситься це положення, і є необхідним в демократичному суспільстві для досягнення такої мети (див. Vukota-Bojiж v. Switzerland, №61838/10, § 60, 18 жовтня 2016 року). З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лопез Рібалда та інші проти Іспанії» (рішення Великої палати від 17 жовтня 2019 року) вбачається, що задля з`ясування обґрунтованості відеоспостереження національні суди мали б з`ясувати, чи були працівники поінформовані про відеоспостереження; визначити ступінь контролю та втручання; чи були надані законні причини для застосування такого спостереження; можливість застосування менш жорстких (інтрузивних) заходів; проаналізувати наслідки спостереження для працівників, надання відповідних гарантій, таких як відповідна інформація або можливість подачі скарги. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбулеску проти Румунії» (рішення Великої Палати від 5 вересня 2017 року) встановлено порушення ст.8 Конвенції, оскільки внутрішньодержавні суди не змогли встановити, зокрема, чи отримав заявник попереднє повідомлення від свого роботодавця про ймовірність того, що його листування за допомогою програми обміну миттєвими повідомленнями компанії Yahoo може переглядатися, також вони не взяли до уваги той факт, що заявник не був повідомлений про ступінь і характер спостереження або про ступінь втручання в особисте життя або в його кореспонденцію. Крім того, суди не визначили, по-перше, особливі причини, що виправдовують застосування заходів спостереження, по-друге, чи міг роботодавець використовувати заходи, пов`язані з меншим ступенем втручання в особисте життя і кореспонденцію заявника, і, по-третє, чи могло листування заявника бути оцінене без його відома (див. §120-121 цього\~рішення). Отже, виходячи з наведеного, для вирішення цього спору суду необхідно з`ясувати законну підставу та обґрунтовану мету спостереження, чи були працівники поінформовані про систему відеоспостереження; визначити ступінь контролю та втручання; чи були надані законні причини для застосування такого спостереження; можливість застосування менш жорстких (інтрузивних) заходів; проаналізувати наслідки спостереження для працівників. Так, згідно письмових доказів у справі, наказ від 22 березня 2024 року «Про організацію відеоспостереження в АТ «СК «Країна» є діючим та не скасований. В повідомленні про зміну істотних умов праці, які були направлені працівникам відповідача, в тому числі й позивачу, зазначені мета та завдання необхідності введення відеоспостереження на території Товариства: серед яких фіксація з метою об`єктивної оцінки при виникненні конфліктних ситуацій між працівниками АТ «СК «Країна» та відвідувачами, клієнтами АТ «СК «Країна», недопущення матеріальних збитків в умовах дії дестабілізуючих факторів; забезпечення контролю за дотриманням норм з охорони праці, дотримання трудової дисципліни, забезпечення режиму безпеки, тощо (а.с. 49). [PERSON] не надано належних та допустимих доказів втручання відповідача в особисте та сімейне життя позивача та будь-якого порушення його прав введенням в дію відеоспостереження на підприємстві. Указані зміни в роботі Товариства суд розцінює як зміна істотних умов праці. Таким чином, [PERSON] не довів порушення АТ «СК «Країна» трудового законодавства при винесенні наказу про його звільнення № 98к від 22.04.2024, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За вимогу про поновлення на роботі позивач звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому він компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed