Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

01.11.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект», відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна (далі - третя особа-1, приватний нотаріус, приватний нотаріус ДМНО Шрамова В.М.), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна (далі - третя особа-2, приватний нотаріус, приватний нотаріус ДМНО Огородник Л.В.), Центральна адміністрація Дніпровської міської ради (далі - тертя особа-3, орган опіки та піклування), про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності, в якому позивач просить суд: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової В.М., індексний номер: 60570934 від 24.09.2021 о 13:44:17, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021, 15:39:28); - визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , укладений 25.10.2021 року між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. за №4718; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., індексний номер: 61131636 від 25.10.2021 о 15:39:31, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 44638714, дата та час державної реєстрації 25.10.2021 о 15:23:30); - визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, посилається на те, що 26.06.2006 між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11013978000, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 27200,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 26.06.2021 на умовах, встановлених договором. З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №11013978000, 26.06.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №11013978000/11013980000/З, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за яким останнє набуло право вимоги до боржника за кредитним договором №11013978000, а також того ж дня між тими ж сторонами було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з яким останнє набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки №11013978000/11013980000/З. 09.10.2017 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект». Рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю., на підставі якого право власності на вищезазначену квартиру перейшло до ТОВ «Кей-Колект», було скасовано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2018 року. Рішенням приватного нотаріуса ДМНО Шрамової В.М. від 24.09.2021 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект». У подальшому позивачу стало відомо, що 25.10.2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., право власності на квартиру [ADDRESS] , набув [PERSON] . Позивач вважає незаконним вибуття з її власності квартири [ADDRESS] , оскільки: відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя; відсутній нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки; для державної реєстрації права власності за механізмом, обраним ТОВ «Кей-Колект», не було надано належних доказів в обґрунтування суми заборгованості за кредитним договором; відсутній висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за ТОВ «Кей-Колект»; порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті». З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності. Відповідачем - ТОВ «Кей-Колект» надано відзив, доводи, викладені в ньому, зводяться до незгоди з заявленими позовними вимогами, та на підтвердження яких надані відповідні докази. Відповідач, зокрема, зазначив, що документи за переліком, вказаним у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, були надані приватному нотаріусу ДМНО Шрамовій В.М. перед здійсненням реєстраційної дії, які зберігаються в реєстраційній справі. Крім того, позивачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи факт надіслання ТОВ «Кей-Колект» на її адресу рекомендованими поштовими відправленнями з описом вкладення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання із зазначенням наслідків її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що відповідає умовам договору іпотеки та нормам Закону України «Про іпотеку». Реєстрація неповнолітньої дитини в спірній квартирі, право власності на яку ні їй, ні батькам не належало, не вимагало отримання дозволу органів опіки та піклування при зверненні стягнення на неї. Отже, за твердженнями відповідача, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» відбулась відповідно до норм чинного законодавства, що виключає підстави для задоволення позовних вимог. Також відповідачем 26.09.2023 року та 05.12.2023 року надані письмові пояснення із запереченнями проти задоволення позовних вимог. 21.04.2022 року позивачем надана відповідь на відзив, в якій наведені додаткові обґрунтування щодо заявлених позовних вимог. Також позивачем 10.11.2022 року, 27.07.2023 року, 19.03.2024 року були надані письмові пояснення. Відповідач-2 - [PERSON] не подав до суду відзив на позов, а треті особи не подали до суду письмових пояснень. Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходили. Під час судового засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це вказано вище. Крім того, представник позивача наголосила на тому, що у позивача немає кредитного боргу, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Позивач сплачувала банку грошові кошти за договором у встановлені графіком терміни. Рішенням суду було визнано незаконним підвищення відсоткової ставки, натомість відповідач-1 продовжував нараховувати підвищену відсоткову ставку. У довідці-нагадуванні директор товариства адресувала сама собі ці нагадування. Відповідач-1 не дотримався вимог закону щодо реєстрації спірного нерухомого майна, передбаченого ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не надав повний звіт про оцінку майна, бо така оцінка ним не проводилась, та державний реєстратор не повідомила позивача про перереєстрацію права власності на квартиру за іпотекодержателем. Це, на думку сторони позивача, є підставою для скасування спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно. Оскільки реєстраційні дії вчинені приватним нотаріусом з порушенням порядку їх проведення, встановленим законом, та представник відповідача відмовився надавати оцінку майна, інших доказів не надав. Судом вже розглядалась справа про стягнення заборгованості, тривали судові спори щодо розміру кредитної заборгованості, проте відповідач все одно перереєстрував квартиру з порушенням порядку реалізації позасудової процедури звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідач-2 є титульним власником майна, не користується майном, наявна заборгованість за комунальні послуги. Представник відповідача-1, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, під час судового засідання заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки ефективним способом захисту є витребування майна, якщо позивач вважає себе належним власником спірного нерухомого майна. Представник відповідача послався на судову практику ВС з цього приводу, вказуючи, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності наразі є неналежним способом захисту. Крім того, представник відповідача наголосив, що приватний нотаріус під час вчинення реєстраційних дій не повинна була перевіряти безспірність кредитної заборгованості, а лише встановлювати суму боргу. Також, як пояснив представник відповідача, 7 (сім) тисяч доларів США були зараховані на погашення заборгованості на дату оплати. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06.12.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю приписам ЦПК України, та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху, визначені недоліки позовної заяви позивачу постановлено усунути шляхом надання суду: виправленої редакції позовної заяви відповідно до кількості сторін з зазначенням: повного найменування третьої особи - 3, ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України третьої особи - 3, офіційної електронної адреси відповідача та третіх осіб та адреси електронної пошти позивача; оригіналу квитанції про сплату (доплату) судового збору у розмірі 708,00 грн. 08.12.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 14.12.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано: у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової Вікторії Миколаївни належним чином завірені копії документів, на підставі яких було проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021, 15:39:28); витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Лесі Василівни (адреса місцезнаходження: [ADDRESS] ) належним чином завірені копії документів, на підставі яких було проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 44638714, дата та час державної реєстрації 25.10.2021, 15:23:30) на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2021 р., зареєстрованого в реєстрі за №4718. Ухвалою суду від 12.05.2022 року було задоволено повністю клопотання представника третьої особи про заміну третьої особи в цивільній справі та замінено неналежну третю особу - Управління-службу у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на належну - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 10.11.2022 року було задоволено повністю клопотання представника позивача про застосування заходів процесуального примусу шляхом тимчасового вилучення доказів для дослідження судом, заявлене в усній формі, в цивільній справі та застосовано до приватного нотаріуса ДМНО Шрамової В.М. захід процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом, та тимчасово вилучено у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової Вікторії Миколаївни для дослідження судом: належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021, 15:39:28); доручено виконання ухвали суду державному виконавцю Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); стягувач: Кіровський районний суд м. Дніпропетровська (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. ім. Пушкіна, буд. 29; електронна адреса: inbox@kr.dp.court.gov.ua; телефон: 745-33-03, 33-50-26, [NUMBER]); боржник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 2, прим. 1; електронна адреса: [INFO] ; моб. телефон: [NUMBER] ). Ухвалою суду від 02.03.2023 року було задоволено повністю клопотання представника позивача про застосування заходів процесуального примусу повторно шляхом тимчасового вилучення доказів для дослідження судом та зобов`язання вчинити певні дії в цивільній справі, застосовано до приватного нотаріусу ДМНО Шрамової В.М. повторно захід процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом шляхом зобов`язання вчинити певні дії, тимчасово вилучено шляхом зобов`язання приватного нотаріуса ДМНО Шрамової В.М. надати для дослідження судом: належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021, 15:39:28), відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна, Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про скасування рішення та запису державної реєстрації, доручено виконання ухвали суду в частині тимчасового вилучення доказів шляхом зобов`язання приватного нотаріуса надати для дослідження судом державному виконавцю Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса місцезнаходження: вул. Старокозацька, 56, м. Дніпро, 49101; телефон: (056) 767-73-40, (056) 767-73-41; електронна адреса: info_bb@dpm.dp.dvs.gov.ua); стягувач: Кіровський районний суд м. Дніпропетровська (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. ім. Пушкіна, буд. 29; електронна адреса: inbox@kr.dp.court.gov.ua; телефон: 745-33-03, 33-50-26, [NUMBER]); боржник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 2, прим. 1; електронна адреса: [INFO] ; моб. телефон: [NUMBER] ). Ухвалами суду від 11.04.2023, 15.05.2023, 25.05.2023, 30.06.2023, 18.09.2023, 29.09.2023, 08.11.2023 були задоволені клопотання представника відповідача - ТОВ «Кей-Колект» про проведення судових засідань за його участі в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 25.05.2023 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів в цивільній справі та витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином засвідчені копії документів, які зберігаються у формі електронних копій, та на підставі яких було проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021 року, 15:39:28). Ухвалою суду від 27.07.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено її до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 01.12.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про повернення в підготовче провадження в цивільній справі. У судове засідання 07.11.2024 року з`явились позивач та її представник. Представник відповідача-1 брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідач-2 у судові засідання не з`являвся, поважні причини неявки суду не повідомляв, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надсилав. Третя особа-1 - приватний нотаріус ДМНО Шрамова В.М., третя особа-2 - приватний нотаріус ДМНО Огородник Л.В. та третя особа-3 - орган опіки та піклування Центральна адміністрація Дніпровської міської ради подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши думки позивача, її представника, представника відповідача-1, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оглянув оригінали вимог, наданих позивачем, заслухав заключні слова в ході проведення судових дебатів, та 07.11.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 26.06.2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11013978000, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 27200,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 26.06.2021 на умовах, встановлених договором. З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №11013978000, 26.06.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №11013978000/11013980000/З, предметом якого є квартира [ADDRESS] . За умовами іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у: випадках, зазначених в п. п. 2.1.1. - 2.1.2. договору іпотеки; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи - іпотекодавця; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за договором (п.4.1. розділу 4 договору). Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.4.2. розділу 4 договору). У випадках, зазначених в п. п. 2.1.1. - 2.1.2. договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (п.4.3. розділу 4 договору). У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3. іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки (п.4.4. розділу 4 договору). Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (п.4.6. розділу 4 договору). У разі настання обставин, зазначених в п.4.1. договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.5.1. розділу 5 договору). В повідомленні, про яке йдеться в п.5.1., іпотекодержатель зазначає, який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (п.5.2. розділу 5 договору). У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 договору іпотеки (п.5.3. розділу 5 договору). У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»), іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться п. 5.1., вважається повідомленням іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11.08.2006 року право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2006 року було зареєстроване за [PERSON] . З копії паспорта громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] , видно, що з 18.04.2008 року у квартирі [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] . Як пояснила позивач у судовому засіданні, це її донька, яка проживала у спірній квартирі разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , на підтвердження чого надала суду копії свідоцтва про шлюб від 15.11.2013 року та свідоцтва про народження дитини від 20.08.2014 року. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за яким останнє набуло право вимоги до боржника за кредитним договором №11013978000. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за яким останнє набуло статус іпотекодержателя за договором іпотеки №11013978000/11013980000/З. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2017 року, справа №203/7099/14-ц, було відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 26 червня 2006 року №11013978000. За змістом рішення судом було встановлено, що з рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року, що набрало чинності 26 вересня 2011 року, вбачається, що судом було задоволено позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнано незаконним збільшення з 28 листопада 2009 року банком відсоткової ставки за користування кредитом до 20% річних за кредитним договором №11013978000 від 26 червня 2006 року. Також вказаним рішенням банк було зобов`язано здійснити коригуючі операції по нарахуванню відсотків за користування кредитом в розмірі 10,00% річних, починаючи з 28 листопада 2009 р. Листом від 16 лютого 2012 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» повідомлено [PERSON] про те, що рішення суду банком було виконано та 19 жовтня 2011 року внесено відповідні зміни до кредитного договору, відсоткова ставка встановлена на рівні 10,00% річних та проведено повернення зайво нарахованих відсотків за період з листопада 2009 року по жовтень 2011 року. На підтвердження цього до листа було надано перерахунок відсотків за кредитним договором, який відповідачкою надано до заперечень на підтвердження не виконання банком судового рішення. Згідно з останнім перерахунком нарахованих відсотків за кредитним договором відповідно до ставки 10,00% річних проведено позивачем за період з грудня 2009 року по січень 2011 року. У той час, як в листі від 16 лютого 2012 року банком було зазначено про проведення перерахунку по жовтень 2011 року. Також суд врахував, що вказаний перерахунок не містить підпису уповноваженої особи та печатки банку, є ксерокопією, яка не завірена належним чином, а тому за вказаних вище обставин не вважає вказаний перерахунок допустимим доказом виконання банком судового рішення від 24 травня 2011 року. Згідно з наданими відповідачкою квитанціями №1 від 21 серпня 2012 року, №3 від 20 вересня 2012 року, №19 від 23 жовтня 2012 року, №27 від 26 листопада 2012 року, вбачається, що до цього, а саме 21 серпня 2012 року, 20 вересня 2012 року, 23 жовтня 2012 року та 26 листопада 2012 року [PERSON] на рахунок Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» було сплачено кошти на загальну суму 7000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Доказів того, що вказані кошти були зараховані банком в рахунок погашення поточної заборгованості за кредитним договором та враховані у визначеному розмірі заборгованості станом на 12 грудня 2011 року, надані позивачем розрахунки та інші документи не містять. За вказаних вище обставин, враховуючи, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях та оскільки стороною позивача у відповідності до вимог ст. ст. 57-61 ЦПК України не надано належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість розрахунку заборгованості та врахування під час проведення такого розрахунку заборгованості станом на 12 грудня 2011 року, що зазначена у витязі з реєстру боржників та є додатком № 1 до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, сплачених [PERSON] в рахунок погашення заборгованості коштів в сумі 7000 доларів США, а також проведення розрахунку на цей час з урахуванням вимог рішення суду від 24 травня 2011 року, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову через його передчасність. Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 05.12.2017 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2018 року, ухваленим за результатами розгляду справи №203/758/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2019 року, було частково задоволено позов [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю., ТОВ «Кей-Колект», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу) державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубка В.Ю., індексний номер: 37598560 від 17.10.2017, 14:16:10, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 22852557, дата та час державної реєстрації - 09.10.2017, 14:29:27), в іншій частині в задоволенні позову - відмовлено. За змістом судових рішень, судами було встановлено, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю., індексний номер: 37598560 від 17.10.2017, 14:16:10, право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 22852557, дата та час державної реєстрації - 09.10.2017, 14:29:27). Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки №110139978000/11013980000/З від 26.06.2006 року та договір відступлення прав вимоги від 12.12.2011 року. Матеріали справи не містять доказів направлення ТОВ «Кей-Колект» позивачці письмової вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, та, відповідно, звернення стягнення розпочато до спливу тридцяти денного строку з дня отримання цієї вимоги, що свідчить про недотримання ТОВ «Кей-Колект» умов п. п. 5.1, 5.2 договору іпотеки та приписів ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а державним реєстратором - вимог п. п. 57, 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127. Також судом враховано, що згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте такого висновку (звіту) про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за ТОВ «Кей-Колект» суду не надано, також, відсутнє посилання на відповідний висновок і серед переліку документів, зазначених в якості підстав виникнення права власності, відповідно до яких державним реєстратором приймалось оскаржуване рішення, що, в свою чергу, свідчить про недотримання банком вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на іпотечне майно. Вказане рішення суду, з урахуванням результатів апеляційного перегляду, набрало законної сили станом на 10.04.2019 року. ТОВ «Кей-Колект» направляло на адресу позивача вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 07.04.2021 року, 25.05.2021 року, 28.07.2021 року, та позивач кожного разу реагувала на вказані вимоги, надсилаючи свої відповіді від 24.04.2021 року, 04.06.2018 року, 10.08.2021 року, відповідно, за змістом яких не погоджувалась з висунутими їй вимогами про усунення порушень та вказувала на необхідність довести розмір заборгованості. Проте її відповіді були залишені ТОВ «Кей-Колект» без належної уваги. У судовому засіданні 16.05.2024 року судом були оглянуті оригінали вказаних вище вимог ТОВ «Кей-Колект» та встановлено, що вимога від 28.07.2021 року надійшла на адресу позивача не підписаною уповноваженою особою відповідача-1 - А.В. Готліб, та у цій вимозі вказано про недійсність попередньої вимоги про усунення порушень, тобто вимоги від 25.05.2021 року. За відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2021 року, рішенням приватного нотаріуса ДМНО Шрамової В.М. від 24.09.2021, 13:44:17, індексний номер: 60570934, було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект», на підставі договору іпотеки №11013978000/11013980000/З, серія та номер: 4965, виданий 26.06.2006 року, договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 5207-5208, виданий 12.12.2022 року, виданий приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко В.В.; дата та час державної реєстрації: 20.09.2021 року 15:39:28. 25.10.2021 року між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Огородник Л.В., за яким останній набув у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.10.2021 року було зареєстроване право власності на спірну квартиру за [PERSON] : рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., індексний номер: 61131636 від 25.10.2021 о 15:39:31, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 44638714, дата та час державної реєстрації 25.10.2021 о 15:23:30). Під час огляду сайту ЄДРСР судом встановлено, що ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 року (головуючий суддя - Католікян М.О.), судова справа 203/3682/24, було відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна, про витребування майна. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. У частині 2 статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з положеннями статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з положеннями статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У статті 575 ЦК України вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з частинами 1-4 статті 202 ЦК України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» 5 червня 2003 року №898-IV (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до положень статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно з положеннями частин 1-3 статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до положень частин 1-4 статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Водночас відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній станом на момент укладення договору 26.06.2006 року), договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати , зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи вказує, що відповідачами було порушено право власності позивача як іпотекодавця на предмет іпотеки, у зв`язку з порушенням відповідачем-1 вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та, відповідно, умов іпотечного договору. Тобто предмет іпотеки - спірна квартира [ADDRESS] - вибув з власності іпотекодавця - позивача - всупереч порядку, встановленому нормами законодавства України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, та умов договору іпотеки від 26.06.2006 року №11013978000/11013980000/З. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач-1 не надав державному реєстратору повного висновку (звіту) про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за ТОВ «Кей-Колект», не надав належних доказів в обґрунтування суми заборгованості позивача за кредитним договором, враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідача-1 про стягнення з позивача кредитної заборгованості, у порушення вимог договору іпотеки іпотекодержатель не реалізував спосіб позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачений у ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній станом на момент укладення договору 26.06.2006 року). Це, своєю чергою, є порушенням відповідачем-1 вимог Закону України «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, та стало підставою для прийняття приватним нотаріусом Шрамовою В.М. оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем - ТОВ «Кей-Колект», індексний номер: 60570934 від 24.09.2021 о 13:44:17, номер запису про право власності 44141160, дата та час державної реєстрації 20.09.2021, 15:39:28, а у подальшому і підставою для відчуження спірної квартири новому власнику за оспорюваним договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25.10.2021 року, реєстрації права власності за новим власником - відповідачем-2 - [PERSON]. Крім того, відповідач-1 в порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору про іпотеку не повідомив письмово позивача за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу про свій намір укласти цей договір, а у разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Водночас рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини 4 статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Так, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17). Відповідно до положень частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Натомість ВС наголосив на тому, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 23.11.2021 №359/3373/16-ц, від 29.11.2023 у справі №513/879/19). Так, ВС вказав, що позов про витребування нерухомого майна є належним способом захисту прав іпотекодавця, який вважає, що його право порушене державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на таке майно не є необхідним для відновлення його права (постанова ВП від 13.07.2022 року у справі №199/8324/19). Крім того, у спорах про захист прав власності, у випадку доведеності незаконності звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені, предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки у такому спорі між власником і володільцем майна, за яким зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, немає договірних відносин, належним та ефективним способом захисту прав позивача є позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші вимоги власника, зокрема, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмету іпотеки, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки є неналежними (ухвала ВС від 05.01.2024 року у справі №756/3036/20). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, постанова ВП ВС від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, провадження №14-256цс18, постанова ВП ВС від 13.07.2022 у справі №199/8323/19). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС та ВС від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, провадження №12-14звг19) . Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту її порушеного права власності на спірну квартиру шляхом пред`явлення до відповідачів позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на спірну квартиру, на чому обґрунтовано у судовому засіданні наполягав представник відповідача-1. Тим більше, що на час судового розгляду справи позивач вже звернулась до суду з позовом про витребування спірного майна, який за поясненнями представника відповідача-1, перебуває на розгляді у суді, судова справа №203/3682/24. Це також встановлено судом під час огляду сайту ЄДРСР. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності. При цьому, відповідно вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed