Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . 14.12.2013 року між сторонами було укладено шлюб. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні цінності, сімейні обов`язки та ведення спільного господарства. З часом стало зрозуміло, що сторони мають несумісні характери за абсолютно різні погляди на життя. Позивач та відповідач почали проживати окремо. Дитина спочатку залишилася проживати з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки, не піклувалася про життя, здоров`я, розвиток, освіту та забезпечення дитини. На момент проживання з матір`ю, [PERSON] перебувала в пригніченому стані. Дитина без поважних причин не відвідувала навчальний заклад, пропускала уроки, була неохайною, одягалася не відповідно погодним умовам, мала погане харчування, за місцем її проживання не було створено належних умов для проживання та виховання дитини. Вищенаведені обставини та турбота за свою доньку змусили позивача (батька) звернутися до органу опіки та піклування з заявою щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Відповідно до висновку органу опіки та піклування №С-365-22 від 18.04.2017 року було встановлено за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] , за його місцем проживання. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.01.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішення набрало законної сили 12.02.2019 року. На теперішній час дитина проживає з позивачем. [PERSON] , [INFO] , повністю знаходиться на утриманні батька, [PERSON] . Відповідач жодного разу, з моменту переїзду дитини до батька, не виконала свій батьківський обов`язок, щодо утримання рідної доньки, жодного разу не поцікавилась її здоров`ям, розвитком, інтересами, не виявила бажання провести час з дитиною, та не надала фінансової допомоги, вона навіть не бажає бачитися з донькою. Відповідач зовсім не цікавиться [PERSON] , її здоров`ям, розвитком та життям, не відвідує її, не спілкується з нею, ніяким чином не приймає участь в її вихованні, морально та матеріально не підтримує, не виявляє інтересу до її освіти та стану здоров`я. На питання позивача чому [PERSON] викреслила доньку зі свого життя, відповідач відповіла, що вона має бажання почати нове життя, в якому не буде ані позивача ані дитини (яка буде заважати їй розпочати життя з початку). Відповідач протягом тривалого часу участі у вихованні доньки не приймає, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, не піклується про матеріально-побутові умови проживання дитини, не створює належних умов для проживання та виховання дитини. При цьому, відсутні об`єктивні підстави, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку матері по відношенню до своєї дитини, тому позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Відповідач в особистих бесідах неодноразово зазначала позивачу, що хоче викреслити його та доньку зі свого життя та припинити будь-яке спілкування з ними. При цьому, повне ігнорування з боку відповідача існування у неї дитини, призведе до суттєвого обмеження прав та можливостей останньої, наприклад без нотаріально оформленої згоди матері, [PERSON] буде позбавлена можливості виїхати за кордон, позивач не зможе зняти її з реєстрації або зареєструвати за новою адресою, тощо. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що негативно впливає на фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач у судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, позов підтримав, просив задовольнити, не заперечував проти прийняття заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила. Клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надала. Представник Служби у справах дітей Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явилася, але надала письмову заяву, в якій просила розгляд справи здійснити за її відсутності, висновок органу опіки та піклування Яськівської сільської ради №08-19/264 від 28.03.2024 року підтримала. Згідно з положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 18.04.2017 року Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області було видано висновок №С-365-22, відповідно до якого, орган опіки та піклування Біляївської районної державної адміністрації вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , за місцем його проживання. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.01.2019 року по справі №496/2406/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області від 06.12.2023 року. Орган опіки та піклування Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним висновком №08-19/264 від 29.03.2024 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області №30/2024 від 28.03.2024 року. У судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , [INFO] , пояснила, що спілкувалася з матір`ю (відповідачем) останній раз 27.08.2023 року. В цьому році не бачились. [PERSON] не вважає, що у неї з матір`ю сімейні стосунки. [PERSON] думає, що відповідач не була би рада бачити доньку, якщо вона прийде у гості. Так само [PERSON] не рада бачити матір, зазначила, що матір асоціюється у неї з поганим дитинством, стосунки між ними натягнуті. Відповідач чужа людина для [PERSON] Мати лише 1 раз запитала на останньому дзвонику у 8 класі, як [PERSON] навчається. Вона часто спілкується про минуле, звинувачуючи [PERSON] у тому, що вона не залишилася проживати з матір`ю. До батька [PERSON] переїхала коли їй було близько 7 років. [PERSON] не вважає, що їй було краще залишитися проживати з матір`ю. Відповідач дуже суворо ставилася до доньки, не дуже добре вдягала, годувала, не слідкувала за гігієною. У відповідача була дивна поведінка, коли їй щось не подобалося, вона маніпулювала тим, що вб`є себе. [PERSON] вивчає англійську мову. У 2023 році мати запитала як донька навчається, це був єдиний раз, коли вона поцікавилася навчанням. [PERSON] повідомила, що ніколи не бачила матір у стані алкогольного сп`яніння. [PERSON] не сплачує аліменти. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі-Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону ( ч.ч.1,2,6 ст. 12 Закону). Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У відповідності до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (ч.2 ст. 51 Конституції України). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, матеріально утримувати дитину до повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень СК України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року по справі № 211/559/16-ц зазначено, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні судом вимог позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батьків до дітей, бажання спілкуватися і брати участь у їх вихованні. 11.07.2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] не приймає участі у вихованні доньки - [PERSON] , проживає окремо, не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, матеріально не забезпечує, не спілкується з дитиною, не проявляє належної любові та турботи до доньки, не створює умов для отримання нею освіти. Вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про свідоме нехтування відповідачем виконанням батьківських обов`язків по догляду та вихованню дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» зазначив, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Сукупність досліджених доказів, які суд визнає належними та допустимими, свідчить про винну поведінку відповідача, навмисне ухилення від виконання батьківського обов`язку щодо виховання та розвитку доньки, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, зайняття підготовкою до самостійного життя, підтримки її матеріально. Будь-які об`єктивні причини ухилення [PERSON] від виконання обов`язків по вихованню, утриманню доньки [PERSON] , відсутні. В свою чергу, відповідач не навела суду жодної обставини, яка б спростовувала надані позивачем докази та позовні вимоги взагалі. Відповідно до ч.5, ч. 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Між інтересами дітей та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. На підставі вищевикладеного, враховуючи надані пояснення неповнолітньої [PERSON] , приймаючи до уваги висновок Органу опіки та піклування Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області, досліджені судом докази, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , і таке рішення буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved