Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

[PERSON] , 28.05.2024 звернулася в суд з позовом до Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, треті особи Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, Львівська районна державна адміністрація Львівської області про визнання недійсним розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації Ради народних депутатів №\~92 від 22.02.2002 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,0308 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Великолюбінської селищної ради Львівського (Городоцького) району Львівської області, визнання недійсним Державного акта серія І-ЛВ №\~012216 на право приватної власності на землю від 25.02.2002 та скасування в Поземельній книзі запису про державну реєстрацію права власності на означену земельну ділянку, визнання права на земельну частку (пай) площею 2,31 ум.кад.га, що на території Великолюбінської селищної ради Львівського (Городоцького) району Львівської області, згідно Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серія ЛВ №\~142130 від 14.04.1997 за реєстровим №\~729 мотивуючи тим, що звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] бабці [PERSON] , однак їй відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки правовстановлюючий документ - Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ЛВ №012216 Городоцькою райдержадміністрацією на ім`я померлої [PERSON] виданий 25.02.2002, тобто після смерті останньої, а відтак земельна ділянка не входить до складу спадщини, що спадщину після смерті бабці [PERSON] прийняла, проте спадкових прав не оформила, інше. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 31.05.2024 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 25). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] у заяві від 24.09.2024 вимоги підтримала, просила про розгляд справи за її відсутності (а.с. 47). Представник відповідача Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а.с. 76). Т.в.о. начальника Львівської районної військової адміністрації Львівської області Ковальський А., як представник третьої особи, у клопотанні від 24.09.2024 просив про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 48). Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив (а.с. 74). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 4, 12, 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №\~7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із копій свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] , із копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] видно, що [PERSON] , [INFO] , є онукою [PERSON] (а.с. 16, 17, 35, 36). Згідно Витягу з Книги записів (реєстрації) на право приватної власності на землю (середню земельну частку) на території Львівського району (колишня Великолюбінська селищна рада) Львівської області № 1805/15-24 від 15.05.2024 видно, що [PERSON] згідно сертифікату ЛВ № 142130 зареєстрованого за № 729 від 14.04.1997, при житті, належало право на середню земельну частку (пай) площею 2,31 ум.кад.га, що на території Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області (а.с.18). [PERSON] померла [INFO] , що убачається із копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 10). Із довідки Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області № 127 від 16.04.2024 убачається, що [PERSON] до дня смерті [INFO] значилась зареєстрованою та проживала разом з дочкою [PERSON] , 1937 р.н. та зятем [PERSON] , 1934 р.н., на [ADDRESS] (а.с.15). [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] 05.02.2016 (а.с. 33, 34). Як убачається із копії заповіту, посвідченого 05.08.1998 секретарем Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області [PERSON] за реєстровим №\~38, [PERSON] , при житті, на випадок смерті все своє майно, де б воно не знаходилось, із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на, що за законом матиме право, заповіла онуці [PERSON] (а.с. 14). Із копії спадкової справи № 27/2022 від 31.03.2022 убачається, що після смерті [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Голубець І.Г., за заявою [PERSON] , заведено спадкову справу №27/2022, а 16.04.2024 останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,0308 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Великолюбінської селищної ради Львівського (Городоцького) району Львівської області, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ЛВ № 012216 виданий на ім`я [PERSON] 25.02.2002, тобто після смерті спадкодавця (а.с. 57-73). Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Із матеріалів справи убачається, що 25.02.2002 головою Городоцької райдержадміністрації Ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] , видано Державний акт серія [NUMBER] на право приватної власності на землю площею 2,0308 га призначену для ведення товарного сількогосподарського виробництва, що на території Великолюбінської селищної ради, на підставі розпорядження №\~92 від 22.02.2002, тобто більше ніж через три роки після смерті спадкодавця (а.с. 11). Державний акт серія І-ЛВ №012216 від 25.02.2002 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під №\~218 (а.с. 11). Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищеозначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16\~Цивільного\~Кодексу\~України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від\~16\~квітня 2004\~року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15\~Цивільного процесуального\~Кодексу України (2004 року), статті 12\~Господарського процесуального\~кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний\~судом\~недійсним,\~є\~недійсним\~з моменту\~його\~вчинення. Отже, ураховуючи, що розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації Ради народних депутатів №\~92 від 22.02.2002 і Державний акт серія [NUMBER] на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] від 25.02.2002, видані після смерті спадкодавця, а отже в порушення вимог закону, суд визнає недійсними розпорядження в частині передачі в натурі у приватну власність [PERSON] землі (середньої земельної частки), що на території Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області (смт. Великий Любінь Львівського району Львівської області) та Державний акт серія [NUMBER] , а також скасовує в Поземельній книзі запис про державну реєстрацію права власності на означену земельну ділянку. Разом з цим, із матеріалів справи убачається, що 14.04.1997 на ім`я [PERSON] видано Сертифікат серія ЛВ № 142130 на землю (середню земельну частку), що зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на землю (середню земельну частку) за №729 (а.с. 18). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З огляду\~на вищенаведене,\~а також\~ураховуючи фактичні\~обставини встановлені\~судом та\~зміст спірних\~правовідносин і\~досліджені судом\~під час\~розгляду справи\~докази,\~суд дійшов\~висновку,\~що [PERSON] \~при житті\~набула право\~на землю\~(середню\~земельну частку)\~площею 2,31\~га,\~що на\~території Великолюбінської\~селищної ради\~Львівського (Городоцького)\~району Львівської\~області,\~згідно Сертифікату\~серія ЛВ\~№ 142130,\~а отже,\~таке право\~є об`єктом\~прав та\~обов`язків,\~що входить\~до складу\~спадщини,\~яку,\~у відповідності\~до положень\~ст.\~549\~Української РСР\~прийняла [PERSON] ,\~що інших\~спадкоємців,\~які б\~претендували на\~вищеозначене спадкове\~майно за\~законом чи\~за заповітом\~немає,\~відтак є\~підстави до\~визнання за\~позивачкою [PERSON] \~права на землю (середню земельну частку) згідно означеного Сертифікату, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з позивачки [PERSON] на користь держави 1 211 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved