Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінфорс» (далі - відповідач, ТОВ «ФК «Фінфорс» ), в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в розмірі 3 912,55 грн та стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначає, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М.В. перебувало виконавче провадження № [NUMBER] від 02.03.2021 року з примусового виконання виконавчого напису № 1150 від 18.02.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінфорс» суми боргу у загальному розмірі 16 065,00 грн. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2022 року у справі № 183/8267/21, виконавчий напис № 1150 від 18.02.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінфорс» суми боргу у загальному розмірі 16 065,00 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню. Проте, із заробітної плати утримались кошти в розмірі 4 972,81 грн на підставі, виконавчого напису № 1150 від 18.02.2021 року. На підставі заяви позивача йому було повернуто приватним виконавцем Малковою М.В. грошові кошти в розмірі 1 060, 26 грн. Враховуючи наведене, позивач також вважає, що на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 3 912,00 грн, набуті відповідачем безпідставно внаслідок виконання оскаржуваного виконавчого напису. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінфорс» про стягнення грошових коштів та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29.04.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2024 року відкладено розгляд справи на 07.08.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2024 року відкладено розгляд справи на 07.11.2024 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі; позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, повідомлявся судом про розгляд справи у встановленому законом порядку. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М.В. перебувало виконавче провадження № [NUMBER] від 02.03.2021 року з примусового виконання виконавчого напису № 1150 від 18.02.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінфорс» суми боргу у загальному розмірі 16 065,00 грн. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2022 року у справі № 183/8267/21, виконавчий напис № 1150 від 18.02.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінфорс» суми боргу у загальному розмірі 16 065,00 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно зі звітом про здійснення відрахування та виплати № 1617/вл-2023 від 02.06.2023 року за період з 01.10.2021 року по 30.04.2023 року відбулись утримання з заробітної плати на суму 4 972,81 грн, а саме у жовтні 2021 року 2 360,23 грн, у листопаді 2 612,58 грн за постановою ВП № [NUMBER] від 28.09.2021 року. Відповідно до платіжного доручення № 106935 від 21.08.2023 року та платіжної інструкції № 106934 приватним виконавцем Малковою М.В. повернуто грошові кошти в розмірі 1 060,26 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2022 року у справі № 183/8267/21, виконавчий напис № 1150 від 18.02.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінфорс» суми боргу у загальному розмірі 16 065,00 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню, тому суд приходить до висновку, що отримані ТОВ «ФК «Фінфорс» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 3 912,55 грн, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 1 211, 20 грн, що підтверджується копією квитанції від 17.01.2024 року № 5228-2421-3929-2241. З огляду на те, що суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, понесені позивачем у справі витрати підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1 211, 20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved