Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

11 квітня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку в порядку набувальної давності, в якій просить визнати за нею право власності на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку набувальної давності, яка належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/8 частки кожному. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору дарування від 04.02.2003 року складеного і посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Романцовим І.А. нею було придбано у власність 3/4 частки житлового будинку з відповідною частиною побутових і господарських будівель та споруд що знаходяться в [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 538 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок «А», шпали, обкладений 1/2 цеглою, жилою площею 49,9 кв.м., літня кухня «Б», сарай «В», вбиральня «Ж», водопровід № 4. Вищевказані 3/4 частки житлового будинку належали [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14 лютого 1997 року за реєстром № 4-296. Інша частина житлового будинку, а саме 1/4 частина належить [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/8 частині кожному. Фактично між нею та [PERSON] була укладена угода купівлі-продажу належної її частики житлового будинку. Але у зв`язку з тим, що співласники житлового будинку [PERSON] та [PERSON] , які мали право на першочергову купівлю будинку були відсутні і місце їх знаходження не відоме. Нотаріус порекомендував оформити договір дарування. У зв`язку з там, що відповідачі по справі вели не здоровий спосіб життя, зловживали наркотичними засобами в житловому будинку [ADDRESS] , зі слів сусідів, [PERSON] не проживає з 1991 року, а [PERSON] не проживає з 1995 року Зі слів знайомих вони виїхали до Росії після розвалу СРСР. З моменту придбання 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS] в будинку проживає вона та родина її сина, вони ремонтують будинок доглядають за земельною ділянкою та усіма будовами, які розташовані на земельній сплачують всі належні платежі. Відповідачі жодного разу не навідувалися до садиби. Вона їх жодного разу не бачила. Відповідачі не проявляють зацікавленості до житлового будинку. У зв`язку з чим вона звернулася за захистом своїх прав до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. 15 квітня 2024 року позовну заяву [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку набувальної давності залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 23 квітня 2024 року до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 15 квітня 2024 року, недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 336/3405/24 (провадження №2/336/1940/24). Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судові засідання 27 вересня 2024 року о 13-45 год. та 08 листопада 2024 року о 08-30 год. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом направлення кореспонденції за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно зі ст. 128 ЦПК України відповідачі вважаються повідомленими належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву від відповідачів не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст.13 ч.1, 81 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною побутових та господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 538 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок «А», шпали, обкладений 1/2 цеглою, жилою площею 49,9 кв.м., літня кухня «Б», сарай «В», вбиральня «Ж», водопровід № 4. Вищевказані 3/4 частки житлового будинку належали [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14 лютого 1997 року за реєстром № 4-296. [PERSON] є власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною побутових та господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] розташованого на земельній ділянці площею 538 кв.м., що підтверджується договором дарування від 04 лютого 2003 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2024 року. Інша частина житлового будинку, а саме 1/4 частина належить [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/8 частині кожному, що підтверджуються даними з технічного паспорту на житловий будинок. Позивач також не заперечує ці обставини. Відомості про реєстрацію права власності вказаної частини житлового будинку відсутні. [PERSON] , [INFO] , за відомостями департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10 листопада 1994 року, що підтверджується відповіддю заступника начальника управління-начальника відділу реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації від 24 квітня 2024 року за № 06.4-06/02/539. [PERSON] , [INFO] , за відомостями департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15 вересня 1990 року, що підтверджується відповіддю заступника начальника управління-начальника відділу реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації від 24 квітня 2024 року за № 06.4-06/02/538. Отримані відомості щодо місця проживання відповідачів узгоджуються з даними домової книги щодо прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] . Позивач до позовної заяви надав акт підтвердження фактичного проживання від 23 червня 2023 року в якому зазначено, що [PERSON] не проживає з 1995 року, [PERSON] не проживає з 1995 року, в будинку в будинку [ADDRESS] проживає [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] (невістка). Суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки такий акт був складений лише в 2023 році, однак констатує події протягом 32 років. Відповідачі станом квітень 2024 року зареєстровані в належній їм частині житлового будинку. Доказів того, що відповідачі мають інше житло на праві власності позивач не надав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Цивільний кодекс України передбачає випадки, коли можливо отримати право власності за набувальною давністю. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За роз`ясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Так, добросовісність [PERSON] на зазначений нею як початковий момент заволодіння частиною вищезазначеного будинку була відсутня, оскільки вона знала, що власниками 1/4 частини є [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/8 частині кожен. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Відтак, підстав для визнання права власності на спірну частину житлового будинку за [PERSON] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. За ст. 344 ЦКУ набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об`єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (п`ять років для рухомого майна, десять - для нерухомого). Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова ВС від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/17). Така позиція співзвучна з висновком, зробленим Верховним Судом України 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, за яким - положення ст. 344ЦКУ не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, міститься висновок, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Верховний Суд наголосив, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі N 175/233 8/16-ц (провадження N 61-2017св 18). З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст. 344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі N 214/3083/18 (провадження N 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі N 219/49/20 (провадження N 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі N 206/1759/20 (провадження N 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі N 752/13337/19 (провадження N 61-19667св21). В даному випадку позивачу відомо, що 1/4 частина житлового будинку належить [PERSON] , [PERSON] в рівних частках по 1/8 частині кожному. [PERSON] , [INFO] , за відомостями департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10 листопада 1994 року, що підтверджується відповіддю заступника начальника управління-начальника відділу реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації від 24 квітня 2024 року за № 06.4-06/02/539. [PERSON] , [INFO] , за відомостями департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15 вересня 1990 року, що підтверджується відповіддю заступника начальника управління-начальника відділу реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації від 24 квітня 2024 року за № 06.4-06/02/538. В даному випадку відсутня така умова застосування набувальної давності як безтитульність володіння майном. При цьому позивачу [PERSON] було відомо, що вона володіє чужим майном. При цьому не заслуговують на увагу твердження позивача про добросовісність, давність та відкритість володіння чужим майном, що пов`язане з утриманням будинку, як підстава задоволення позову, оскільки позивач здійснювала це за власною ініціативою, яка не є умовою набуття права власності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Під час судового розгляду встановлено, що спірний житловий будинок між співвласниками в натурі не поділений. Позивач є власником частини будинку на праві спільної часткової власності без її виділу в натурі, отже спірна 1/4 частина житлового будинку не може вважатися для позивача чужим майном в розумінні положень ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки така частина будинку фактично не відокремлена від належної позивачу на праві власності її частини житлового будинку. Позивач був обізнаний щодо власника спірного майна. Таким чином, відсутній критерій добросовісності у позивача під час заволодіння спірним майном, що виключає можливість набуття ним права власності на будинок, який є предметом позову, за набувальною давністю. Суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Щодо судових витрат Позивач при поданні позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається судом на позивача.

Outcome: dismissed