Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] 14.12.2020 уклали договір позики. Факт передачі коштів оформлено розпискою відповідача. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач взяв у позивача в борг суму в розмірі 10 000 доларів США 00 центів. Вказану суму зобов`язується повернути не пізніше 14 січня 2021 року. Представник позивача зазначає, що 15.02.2021 Відповідач отримав від Позивача грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США 00 центів. Разом з тим, зобов`язання по поверненню коштів виконані не були, а тому представник [PERSON] просить суд з тягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 11 600 доларів США що еквівалентно 443 030, 68 грн. та судові витрати. Провадження в справі відкрито 18.03.2024, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надав заяву про слухання справи за їх відсутності. Відповідач повідомлений належним чином про причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходило, правом на відзив не скористався. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши докази наявні в матеріалах справи та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 14.12.2020 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути вищезазначену суму в строк не пізніше 14.01.2021. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Так, на підтвердження укладення договору, відповідач надав позивачу розписку, оригінал якої знаходиться у позивача і був наданий на огляд суду під час розгляду справи. Представник [PERSON] зазначає, що взяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконав. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, як це визначено ст. 77 ЦПК України. В свою чергу ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, суд не може покласти в основу рішення твердження відповідача щодо повернення частини боргу готівковими платежами за відсутності доказів таких дій. Крім того, в судовому засіданні було досліджено розписку [PERSON] від 14.12.2020 про отримання грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, яка міститься в матеріалах справи. Доказів про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 1 600 доларів США 00 центів матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідачем не надано доказів на спростування наявної заборгованості та її розміру. Не було отримано таких відомостей і під час розгляду справи по суті. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] борг за договором позики в розмірі 10 000 доларів США 00 центів (курс НБУ на день подачі позову 1 долар США - 38,95 грн.). Суд позбавлений можливості стягнути з Відповідача на користь Позивача грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США 00 центів, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на отримання Відповідачем зазначеної грошових коштів. Зважаючи на викладене позов підлягає задоволенню частково. Разом з тим, [PERSON] просить суд стягнути з Відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Так, як свідчать матеріали справи, позивач в позові зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається з витрат на правову допомогу в розмірі 9 340 грн. 00 коп. але підтвердження понесених таких витрат матеріали справи не містять. Отже, позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу до позову не долучено квитанцію яка б свідчила про сплату позивачем представнику гонорару. Зважаючи на викладене, беручи до уваги відсутність доказів у справі суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial