Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з ним - її батьком - [PERSON] , встановити факт, що він самостійно виховує та утримує її, а також стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 25 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2016 року було розірвано. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка за досягнутою усною домовленістю позивача та відповідача, починаючи з лютого 2017 року проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Так, позивач самостійно займається вихованням та утриманням дочки, слідкує за станом її здоров`я, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, забезпечує їй комфортне життя та створює для цього всі необхідні умови. Між тим, відповідач самоусунулась від виховання та утримання дитини, проживає окремо від дитини, не турбується про її фізичний та моральний розвиток, не здійснює належного забезпечення дитини, незважаючи на те, що позивач не чинив їй перешкод у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі у її вихованні. Однак, на даний час відповідач виявила бажання, щоб дитина проживала разом з нею, проти чого дитина заперечує, оскільки їй комфортно проживати разом з батьком. У зв`язку з тим, що відповідач почала погрожувати позивачу стосовно того, що не буде надавати йому згоди на вирішення будь-яких питань пов`язаних із забезпеченням життя дитини, де до повноліття дитини буде потрібна згода матері, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06.08.2024 року провадження у справі за зазначеним позовом відкрито в порядку загального позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові, а також надав до суду письмову заяву в якій просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов чи заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. Представник третьої особи у судове засідання також не з`явилась, але надала до суду висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору. Свідок [PERSON] , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що позивач - це його сусід, який вселився до їх будинку приблизно у 2022 році та проживає під ним, що з того самого часу позивач проживає разом з дитиною та іноді до них приходять батьки позивача, а матір дитини він жодного разу не бачив. Зазначив, що він знає, що позивач утримує дитину, яка є доглянутою та охайною. Свідок [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що позивача знає з 2017 року, він є її сусідом по площадці та проживає разом зі своєю дочкою [PERSON] . Зауважила, що з 2017 року жодного разу не бачила матір дитини. Знає, що позивач самостійно утримує дитину, дитина доглянута, охайна та привітна. На допиті інших свідків сторона позивача не наполягала та відповідних клопотань не заявляла. Малолітня [PERSON] , у присутності свого законного представника - батька [PERSON] , суду пояснила, що вона з 2019 року проживає разом з батьком, який її утримує та виховує та з яким у неї дуже добрі відносини, де її матір вона не знає, позаяк вона ні з нею, ні з батьком на зв`язок не виходить. Зазначила, що матір її життям не цікавиться і що вона хоче і надалі проживати разом з батьком, який створив для неї всі належні умови. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи пояснення сторін, показання свідків, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 25 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2016 року було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають одну малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Як убачається зі змісту позову, після припинення подружніх відносин між позивачем та відповідачем, за обопільно досягнутою згодою, їх спільна дочка залишилась проживати з батьком - позивачем у цій справі - [PERSON] , який самостійно займається її вихованням та утриманням, слідкує за станом її здоров`я, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, забезпечує їй комфортне життя та створює для цього всі необхідні умови, а відповідач самоусунулась від виховання та утримання дитини, проживає окремо, не турбується про фізичний та моральний розвиток дитини, не здійснює належного забезпечення дитини. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, позивач та [PERSON] , [INFO] , з 01 лютого 2022 року зареєстровані у квартирі [ADDRESS] та яка згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2022 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №295323086 від 19.01.2022 року належить позивачу на праві приватної власності. Відповідно до характеристики [PERSON] , учениці Криворізької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №70 з 1-го по 4-й клас, виданої за підписами в.о. директора [PERSON] та класного керівника [PERSON] , дитина проживала разом з батьком [PERSON] , який був членом батьківського комітету класу та приділяв належну увагу вихованню дочки, яку виховував самостійно, постійно цікавився її навчанням та поведінкою, постійно відвідував класні батьківські збори, а мати дитини участі у вихованні не приймала. Відповідно до характеристики [PERSON] , учениці 6-А класу Криворізької гімназії №17, виданої за підписами в.о. директора [PERSON] та класного керівника [PERSON] , дитина проживає разом з батьком [PERSON] , який приділяє належну увагу вихованню дочки, яку виховує самостійно, постійно цікавиться її навчанням та поведінкою, постійно відвідує класні батьківські збори, а мати дитини участі у вихованні не приймає. Відповідно до довідки за вих. №18 від 04.06.2024 року, виданої за підписом директора КЗСМО «Художня школа №1 імені Олександра Васякіна» КМР Оксани Поліщук, [PERSON] з 01 вересня 2020 року по теперішній час навчається в зазначеному навчальному закладі, батько приводить дитину та забирає з занять завжди вчасно, дитина доглянута та охайна, за навчання сплачено вчасно, заборгованості немає. Згідно довідки від 29.05.2024 року, виданої за підписом сімейного лікаря [PERSON] , [PERSON] має декларацію з сімейним лікарем, яка укладена в 2024 році, на диспансерному обліку дитина не перебуває, групи інвалідності немає, на прийом дитина прийшла у супроводі батька, оглянута 29 травня 2024 року сімейним лікарем, на момент огляду скарги відсутні, загальний стан дитини задовільний, ознак фізичного насильства не виявлено, щеплення проведені в повному обсязі за індивідуальним графіком, батько і дитина зареєстровані за однією адресою, мати дитини з питань здоров`я дитини до лікаря не зверталась. Однак, позивач зазначає, що на даний час між ним та відповідачем наявний спір про визначення місця проживання дочки, що обумовлений порушенням зі сторони відповідача попередньо досягнутої між ними домовленості щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно наданого виконкомом Саксаганської районної у місті ради висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , виконком повідомив, що наразі батьки дитини проживають окремо, батько разом із дочкою зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , а мати зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Матір дитини у своїй письмовій заяві зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання її малолітньої дитини з батьком. Таким чином, враховуючи те, що спір між батьками у вирішенні питання щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини відсутній, орган опіки та піклування виконкому районної у місті ради покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як визначено ст.ст. 141, 153 СК України, яка кореспондується зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 157 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У розумінні положень ч. 1 ст. 160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. У контексті віку дитини при її опитуванні Верховний Суд у постанові від 25.03.2019 року у справі №165/2240/16-ц зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Також у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №241/47/19 зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 року по справі №542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Разом з тим, у постанові від 11.12.2023 року у справі №607/20787/19 Верховний Суд зазначив, що суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Між тим, у даній справі, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні викладених вище правових норм, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт самостійного виховання та утримання малолітньої [PERSON] її батьком [PERSON] , позаяк мати дитини [PERSON] добровільно погодилась із тим, щоб дитина проживала разом з батьком та залишила її на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує дитину матеріально, піклується про стан її здоров`я, займається розвитком та вихованням дитини, а також враховуючи інтереси малолітньої дитини, її побажання і надалі проживати разом з батьком, право на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, беручи до уваги отримані та досліджені судом докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої [PERSON] та визначення її місця проживання разом з ним - її батьком. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України. Отже, зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини також підлягають задоволенню. Визначаючи строк, з якого і до якого стягуються аліменти, суд виходить з норм ст. 180 та ч. 1 ст. 191 СК України, відповідно до яких аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, право на утримання припиняється у разі досягнення дитиною повноліття, а тому враховуючи, що зазначений позов було пред`явлено до суду 03 липня 2024 року, суд вважає що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини саме з цієї дати і до досягнення [PERSON] повноліття. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 2422 грн. 40 коп. за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини та за позовну вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а також з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved