Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

19.06.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 12.04.1996 [PERSON] купила у відповідачів 609/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на підставі Рішення Виконкому Приморського району м. Одеси №\~331 від 05.04.1996. На підтвердження вказаної угоди, 12.04.1996 на Одеській Товарній біржі було укладено договір № 13735 купівлі-продажу нерухомого майна. Договір було зареєстровано в ОМБТІ та РОН 22.04.1996 за № 175пр. стор. 7р. № 744. Загальна площа квартири складала 53,20 кв.м., корисна площа 50,1 кв.м., три житлові кімнати складали житлову площу 37,9 кв.м. Придбана позивачем чатка квартири складала 32,4 кв.м. загальної площі та складалася з: 2,3 житлових площею 23,3 кв.м., 7 кухні, 8 туалету, 609/1000 коридору 1. Відповідачам придбана позивачем частка належала, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 03.04.1996, виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 12.04.1996 за № 175пр. стор. 7 р. № 744. В договорі вказано, що угода не підлягає нотаріальному посвідченню. 27.06.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 30.09.2024 від представника позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме: копію довідки КП «БТІ» ОМР від 17.09.2024 щодо реєстрації права власності на квартиру; копію технічного паспорта від 10.08.2024 на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; копію довідки «Бюро технічної інвентаризації» від 24.09.2024; копії квитанцій про сплату комунальних послуг за різні роки. 01.10.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.08.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, проти заочного рішення не заперечують. Відповідачі повідомлялись про розгляд справи належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних встановлених судом обставин. Судом встановлено, що 12.04.1996 на Одеській Товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було укладено договір № 13735 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 609/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 23,3 кв.м. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР\~1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу від 12.04.1996 № \~13735 609/1000 часток квартири продано за 454\~167\~000,00 крб., які отримані продавцем до підписання договору. Зазначений договір купівлі-продажу 22.04.1996 було зареєстровано в ОМБТІ та РОН за №\~175пр. стор. 7р. № 744. Згідно листа КП БТІ ОМР від 17.09.2024 № 44491/04-04 право власності на кв. [ADDRESS] станом на 31.12.2012 зареєстровано за [PERSON] на підставі: на 391/1000 частину на підставі договору № 13793 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі 18.04.1996. Реєстраційний запис зроблено 19.04.1996 за реєстровим номером 744 у реєстровій книзі 175 пр на сторінці 7; на 609/1000 частин на підставі договору № 13735 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі 12.04.1996. Реєстраційний запис зроблено 22.04.1996 за реєстровим номером 744 у реєстровій книзі 175пр на сторінці 7. Статтею 227\~ЦК УРСР\~1963\~року передбачалася, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно зі ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. На час укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному на той час законодавстві, оскільки згідно зі ст.ст. \~224,\~227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягнуло недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~біржі мали право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягали наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до\~ст. 153 ЦК УРСР 1963 року\~договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР 1963 року\~спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Згідно зі ст.\~47\~ЦК УРСР\~1963\~року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою\~статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Положеннями ст.\~15\~ЦК України\~унормовано,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки вказаний договір повністю виконаний сторонами, не містить умов, які б суперечили закону, зареєстрований на Одеській товарній біржі, суд вважає за можливе поновити порушене право позивача на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК УРСР\~1963 року. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК УРСР\~1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме\~ст.\~\~204\~\~ЦК України \~«правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». З огляду на викладене, суд вважає, що під час вчинення спірного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved