Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулася\~до Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~з позовом\~до [PERSON] ,\~про поділ\~спільного майна\~подружжя,\~в якому\~просила суд\~визнати квартиру\~розташовану за\~адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визначивши за [PERSON] та [PERSON] частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, встановивши, що кожному з них належать по 1/2 частини квартири [ADDRESS] 17. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 лютого 2014 року між [PERSON] , далі за текстом - Відповідач, [INFO] , та [PERSON] , далі за тестом Позивач, [INFO] , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, актовий запис №233 (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2014 року). Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . 15 червня 2021 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №79, видане Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище Позивача та Відповідача Геппа. В період перебування у шлюбі, а саме 03.06.2016 року, подружжям на підставі договору купівлі-продажу, за спільні сімейні кошти, була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідача. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, квартири. Враховуючи наведене, позивач звернувся з позовом до суду. 28.09.2021 року\~ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 04.10.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено в порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . 26.11.2021 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якій він вказав, що станом на момент придбання квартири 03.06.2016 року у сторін не було і не могло бути жодних спільних коштів, за які вони могли б придбати спірну квартиру. В березні 2016 року мати відповідача, [PERSON] , отримала у спадщину двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , та в квітні 2016 року продала її. З виручених від продажу квартири коштів вона позичила відповідачу 150 000,00 гривень на придбання ним власної квартири. Позику відповідач в подальшому не повертав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 3 червня 2016 року, укладеного між відповідачем та М? [PERSON] , посвідченим приватним потаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т. А. за N? 2203, за придбання спірної квартирн відповідач сплатив 185 100,00 гривень, з яких 150 000,00 гривень - це позичені відповідачем у [PERSON] кошти, а решта 35 100,00 грн. - власні заощадження відповідача, на які поширюється режим спільної сумісної власності. Отже, враховуючи суму вкладених в придбання квартири спільних коштів сторін, право на половину яких має позивачка, частка позивачки в спірній квартирі складає: 35 100,00/185 100,00/2 x 100% = 9,48 %. Таким чином, Відповідач вважає, що справедливим та обгрунтованим буде виділення в особисту приватну власність позивачки 1/10 частини квартири. Решту 9/10 частини квартири слід залишити у власності відповідача. Ухвалою суду від 04.10.2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] № 475 від 30.10.2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/13391/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.10.2023 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. Ухвалою суду від 01.11.2023 року суддею Янченко А.В. прийнято до розгляду цивільну справу № 369/13391/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 11.11.2024 року представник позивача до суду подав заяву в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. 11.11.2024 року представник відповідача до суду подав заяву, в якій вказав, що просить суд здійснювати розгляд справи у його та відповідача відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~12,\~81,\~82 ЦПК України\~стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Відповідно до змісту статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі N 6-163 цс 12. У матеріалах справи відсутня заява-згода від [PERSON] на отримання [PERSON] грошових коштів у позику від його матері [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі N 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірної квартири за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. Матеріали справи не містять доказів, що саме кошти, отримані за договором позики, були використані для придбання спільного майна подружжя. Навіть якщо саме ці кошти були вули використані для придбання спільного майни подружжя вони були використані в інтересах сім`ї. Як встановлено з матеріалів справи, 22 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, актовий запис №233 (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2014 року). 15 червня 2021 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №79, видане Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). В період шлюбу сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки №276424369 від 23.09.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 923624532224) власником спірної однокімнатної квартири є Відповідач. Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] відповідно до\~ст. 60 СК України\~є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.\~ А відтак посилання відповідача, що частка позивачки в спірній квартирі складає 9,48 % не заслуговують на увагу суду. Таким чином, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спірну квартиру загальною площею 45,7 м2, житловою площею 17,9 м2,\~яка складається\~з однієї\~кімнати,\~ на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно\~ частину квартири за адресою: [ADDRESS] кожному. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 4 454,00 гривень судового збору (4\~000 грн судового збору за подання позовної заяви та 454,00 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved