Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Конопатський М.М. звернувся до суду з позовом в якому просить: встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] разом із спадкодавицею [PERSON] , [INFO] на час відкриття спадщини; скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 20/02-31 від 22.01.2024 р., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мустафаєвої Есміральди Бахлул-Кизи; зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мустафаєву Есміральду Бахлул-Кизи видати [PERSON] , [INFO] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Дане нерухоме майно належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 09.11.2007 року та технічного паспорту на квартиру. Позивачка [PERSON] проживала зі спадкодавицею [PERSON] однією сім`єю більше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини та є єдиною спадкоємицею померлої, інших спадкоємців за законом або заповітом немає. Померла дітей не мала та перебувала в розлученні. Позивачка бажаючи прийняти спадщину звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Мустафаєвої Е.Б.к із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки позивачка не подала всі відомості та документи, які необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме не встановлено підстав для закликання до спадкоємства. Однією з підстав для закликання спадкоємства за законом є встановлення родинних або інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем. В постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус [PERSON] вказала, що родинних відносин у спадкоємця [PERSON] та померлої спадкодавиці [PERSON] не було, а факт їх проживання однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, що надано б право [PERSON] спадкувати згідно ст. 1264 ЦК України, як спадкоємиці 4-ї черги, дослідити та безспірно встановити, у нотаріуса немає можливості, тому цей факт має бути встановлений винятково за рішенням суду. Позивачка на час смерті спадкодавиці проживала з нею спільно однією сім`єю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, брали участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, на спільні кошти підтримували належний стан квартири, необхідний для проживання в ній, проводили поточний ремонт. Позивачка й наразі продовжує утримувати вказану квартиру, зокрема здійснює щомісячні платежі за комунальні послуги. За час спільного проживання з померлою позивачка постійно піклувалася про неї, надавала їй допомогу, в тому числі й медичного характеру, адже померла часто хворіла. Також, після смерті [PERSON] , позивачка організувала належу процедуру поховання та панахіди. Таким чином, у зв`язку з доведенням вищенаведених юридичних фактів, у позивачки законно виникло право на спадкування квартири [ADDRESS] . За таких умов, позивачка вважає, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 20/02-31 від 22.01.2024 року є такою, що порушує її права як спадкоємиці, оскільки спадщина нею була прийнята та вчинені усі необхідні дії для видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, тому постанова є необґрунтованою та підлягає скасуванню. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 02.07.2024 року представником відповідача подані пояснення на позовну заяву, в яких заначено, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Отже спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Відповідно до висновків Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 522/18290/16-ц свідоцтво про поховання; договір замовлення на організацію та проведення поховання; квитанції про оплату за придбання предметів ужитку, лікарських засобів тощо (до смерті спадкодавця); квитанції про сплату комунальних платежів за останні роки життя спадкодавця; квитанції про сплату послуг за поховання не є належним доказом проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років, а самі по собі пояснення свідків не є достатніми для встановлення такого факту. Не доведеність проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років виключають [PERSON] з числа осіб, які наділені правом на спадкування як спадкоємець, оскільки відсутній факт проживання однією сім`єю. Харківська міська рада, у випадку не прийняття особою спадщини, на виконання вимог статті 1277 ЦК України, повинна виконати законний обов`язок щодо подання до суду заяви про визнання майна, що належало на праві приватної власності [PERSON] , відумерлою спадщиною та її передачу комунальну власність Харківської міської територіальної громади. Статтею 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Таким чином рішення суду по даній справі суттєво впливає і на майнові права Харківської міської територіальної громади. Позивачем не надано вичерпних доказів щодо реєстрації та спільного постійного проживання з [PERSON] . Факт реєстрації та сумісного проживання потребує документального підтвердження. Як вбачається з паспортних даних, довідко про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади міста Харкова та самої позовної заяви місце проживання вказаних осіб станом на 17.07.2023 та станом на 02.07.2024 зареєстровано за різними адресами. Більш того станом на 17.07.2023 та станом на 02.07.2024 позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації та спільного проживання потребує документального підтвердження. Факт постійного проживання позивача з [PERSON] ґрунтується лише на показах свідків, заявником не надано жодного належного доказу щодо їх постійного спільного проживання в розумінні Сімейного кодексу. Із позовної заяви не вбачається та відсутнє документальне підтвердження порушення прав позивача саме Харківською міською радою. Вважаємо що позивач звернувся не з обґрунтованим позовом до Харківської міської ради чим порушує приписи ЦПК України. 10.07.2024 року позивачем надано заперечення на пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що ухвалою суду відповідачу встановлено 15-ти денний строк на подання відзиву на позову заяву з дня вручення копії ухвали та позовної заяви. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав, натомість поза встановленого строку подав пояснення, які не можуть бути прийняті судом, оскільки подані з порушенням встановленого процесуального строку. Просив розглядати справу за наявними матеріалами справи, не долучати пояснення до матеріалів справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.07.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мустафаєва Есміральда Бахлул-Кизи надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши докази наявні в матеріалах справи прийшов до наступного. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки № 10-12/1899 від 18.07.2023 року, причиною смерті [PERSON] стала атеросклеротична хвороба серця. Зак [PERSON] на праві власності належана квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 09.11.2007 року. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , шлю було розірвано 06.03.1990 року, свідоцтво серії [NUMBER] . Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мустафаєвої Е.Б. від 22.01.2024 № 20/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, причиною відмови стало неможливості встановлення підстав для закликання до спадкоємства. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат», який регулює виниклі по справі правовідносини у редакції, що діяла на момент їх виникнення у зв`язку із відкриттям спадщини і звернення позивача до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно зі ст.46 ЗУ «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. У частині першій статті 49 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Положеннями п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ №296/5 від 22.02.2012 року, визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до статті 50 Закону України "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року №2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Об`єктом судового оскарження по даній справі є відмова у вчиненні нотаріальних дій. А предметом розгляду даної справи є перевірка законності дії приватного нотаріуса, якою відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. (ст. 50 Закону України «Про нотаріат»). Таке оскарження може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину, не містить підстав, визначених ст. 49 ЦК України, а тому підлягає скасуванню. Окремо слід зазначити вимоги позивача про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво на право на спадщину. Тлумачення статті 50 ЗУ «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до ЗУ «Про нотаріат» і належать до його компетенції. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Вказані висновки зазначені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19). Таким чином, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для зобов`язання приватного нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, згідно з ч.3 ст.1223 ЦК України. Відповідно до положень ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України встановлено, що в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Згідно з положеннями ст.ст.1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 4.4 факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31березня 1995року № 5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом абзацу першого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 Постанови ВСУ № 5 від 31.03.95). Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. На підтвердження факту сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] надано: акт на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення, квитанціями про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на спірну квартиру, документацію про медичні обстеження [PERSON] . Також в судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка підтвердила факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, проводили в квартирі поточний ремонт. Проживали вони до моменту смерті [PERSON] більше п`яти років та на даний час [PERSON] продовжує проживати у вказаній квартирі, оплачує комунальні послуги. Суд приймає показання надані свідком, оскільки вони не суперечать наявним у матеріалах справи письмовим доказам, свідок не є заінтересованою особою у розгляді справи, крім того, свідок була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в ході розгляду справи підтверджено факт сумісного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: partial