Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

20.05.2015 року до Комінтернівського районного суду Одеської області надійшов позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 54 700,60 доларів США. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №OD23AA0000111383 від 04.07.2008 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 12392,86 дол. США з кінцевим терміном повернення до 01.07.2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, комісією та іншими витратами. Відповідач порушив умови кредитного договору і має заборгованість, яка станом на 26.12.2014 року становить 54700,60 дол. США. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити його позов. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється у такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач не надав вчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 26.12.2014 року [PERSON] має заборгованість по кредиту перед банком у сумі 54700,60 дол. США, яка складається з наступного: 11962,29 дол. США заборгованість за кредитом; 2462,32 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 539,71 дол. США заборгованість по комісії за користуванням кредиту, 37116,39 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 15,86 дол. США (фіксована частина), 2604,04 дол. США (процентна складова). Заочним рішенням\~Комінтернівського районного\~суду Одеської\~області від 04.04.2018 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] у повному обсязі. 04.01.2024 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із про перегляд заочного рішення суду, яка мотивована тим, що він не отримував судові виклики та не знав про перебування справи на розгляді суду. Окрім того зазначає, що не згоден із прийнятим судом рішенням оскільки із позовом до суду ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся 20.02.2015 р. при тому, що строк позовної давності по всім платежам на момент пред`явлення позовної вимоги сплив. Ухвалою суду\~від 16.04.2024\~заочне рішення\~Комінтернівського районного\~суду Одеської\~області від 04.04.2018 року по цивільній справі № 504/700/15-ц скасовано. Після скасування заочного рішення відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву у відповідності до якого з позовними вимогами банку не згоден у повному обсязі, посилаючись на сплив позовної давності, зазначив, що позовна заява AT КБ «Приватбанк» подана 20.02.2015 р., про що свідчить дата на реєстраційному штампі на першій сторінці позовної заяви. Окрім того, вважав, що банк незаконно нарахував неустойку після спливу строку кредитування, період часу між 04.07.2008 р. та 10.08.2011 р. є строком кредитування за кредитним договором № OD23AA0000111383 від 04.07.2008 р. пеня є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, таким чином, стягнення неустойки у вигляді штрафу чи пені є саме договірним способом забезпечення виконання зобов`язання, яке може мати місце виключно під час існування самого договору. У зв`язку із чим вважав, що нарахування Банком відсотків за період часу, що настав після 10.08.2011 р., є неправомірним і в цій частині позовні вимоги Банку є необґрунтованими. Окрім цього звертав увагу той факт, що у своїй позовній заяві Банк просить стягнути з нього як пеню за «несвоєчасність виконання зобов`язань за договором», так і штрафи як у фіксованій частині, так і процентній складовій, що суперечить статті 61 Конституції України якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив у яким наполягав на задоволенні вимог позовної заяви Представник відповідача надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог, врахувавши Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини і дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 04.07.2008 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений кредитний договір № OD23AA0000111383, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 12392,86 дол. США на придбання автомобіля марки «Mitsubishi L200» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.36 % на рік зі сплатою кредиту до 01.07.2011 року. Відповідно до п.4.8. договору остаточне погашення заборгованості здійснюється не пізніше дати погашення, сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. Згідно до п.17.1.5 датою погашення є 01.07.2011 року. У відповідності до додатку №1 Графіку погашення кредиту до кредитно заставного договору № OD23AA0000111383 від 04.07.2008 року, останній платіж за договором повинен був бути здійсненний [PERSON] 01.07.2011 року. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 26.12.2014 року [PERSON] має заборгованість по кредиту перед банком у сумі 54700,60 дол. США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.12.2014 року, складає 862081,42 грн., яка складається з наступного: 11962,29 дол. США заборгованість за кредитом; 2462,32 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 539,71 дол. США заборгованість по комісії за користуванням кредиту, 37116,39 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 15,86 дол. США (фіксована частина), 2604,04 дол. США (процентна складова). За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд приймає до уваги, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] до 10.04.2009 року здійснював платежі за відсотками, що свідчить про прийняття ним умов, а тому виходячи із вище викладеного, оскільки відповідач не виконав зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, обґрунтованими що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11 962,29 дол. США. Враховуючи висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості в іноземній валюті, кредит надавався в іноземній валюті, то кредитна заборгованість підлягає стягненню в іноземній валюті. В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, яка виникла станом на 26.12.2014 року, суд враховує наступне. За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Частинами першою, третьою ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст.ст.550,551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду, висновки якої щодо застосування відповідних норм права має враховувати суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок (п. 90, 91): «Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже,припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Надалі цей правовий висновок Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтвердила (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.02.2020 року справа № 912/1120/16). Тож, з огляду на практику застосування норм матеріального права, які застосовуються до правовідносин сторін у цій справі, а також враховуючи, що строк кредитування сплив 01.07.2011 року, право позивача нараховувати проценти та пеню за правомірне користування відповідачем кредитом припинилося. У таких правовідносинах сторін, що склалися, права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, але таких вимог він не пред`являв. Таким чином, кредитні правовідносини між банком та [PERSON] припинилися 01.07.2011 року, як і припинилося право банку нараховувати проценти, пеню. Отже, вимоги про стягнення передбачених договором процентів, пені нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме, після 01.07.2011 року, задоволенню не підлягають. Станом на 01.07.2011 року загальний залишок заборгованості за процентами за користування кредитом становить 2461,36 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором 8632,99 доларів США. Крім того, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості по комісії. В такому випадку не має значення вид комісії та згода позичальника на її встановлення. Враховуючи вищевикладе, суд приходить до висновку, що з позичальника на користь банку підлягають стягненню заборгованість у загальному розмірі 11 962,29 доларів США, з яких: 11 962,29 доларів США заборгованість за тілом кредитом, 2461,36 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 8632,99 доларів США- пеня. Щодо стягнення штрафу (фіксована частина) 15.,86 доларів США; штрафу (процентна складова) 2604,04 доларів США, то суд виходить з наступного. Як вбачається із кредитного договору банк просив стягнути подвійне стягнення за одне і те ж порушення умов договору, тобто пені та штрафів. Однак, положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на викладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення штрафів. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлено тривалістю у три роки. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Із розрахунку заборгованості за договором № OD23AA0000111383 від 04.07.2008 р, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 26.12.2014 року останній платіж відповідачем на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснено 10.04.2009 року, отже з цієї дати позивачу було відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності. Враховуючи викладене, перебіг строку позовної давності починається для позивача з дати вчинення останнього платежу відповідачем за зазначеним кредитним договором, тобто з 10.04.2009 року. У той же час, із позовом про стягнення коштів з [PERSON] позивач звернувся 20.02.2015 року через п`ять років десять місяців після внесення останнього платежу, тобто після спливу строку позовної давності, як загального (три роки) так і визначеного сторонами у договорі відповідно п.14.11 п`ятирічного строку. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач скористався правом, передбаченим ст. 267 ЦК України, та звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Виходячи з наведених обставин та відповідно до вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed