Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 12.11.2019 року у загальному розмірі 15500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 травня 2023 року еквівалентно 566680 грн. 00 коп., який складається з суми позики у розмірі 5000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 травня 2023 року еквівалентно 182800 грн. 00 коп. та відсотків за користування позикою у розмірі 10500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 травня 2023 року еквівалентно 383880 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 12 травня 2020 року зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 5% на місяць. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти за договором позики позивачу не повернув, у зв`язку з чим останній вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 03.07.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, своїм правом не скористався відзив на позов до суду не надав. За встановлених обставин суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до розписки від 12.11.2019 року, відповідач узяв у борг у позивача 5000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 12 травня 2020 року зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 5% на місяць. Відповіднодо положень ст.ст. 525,\~526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18.03.2013 року), яка є обов`язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник\~\~\~\~\~\~видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Як убачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, останній свого зобов`язання за договором позики не виконав, грошових коштів у строк та в порядку, передбаченому укладеним договором, позивачеві не повернув. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192, ст. 533 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Разом з тим, встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 1 ст. 524 ЦК України,\~Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти\~фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 12.11.2019 року у розмірі 5000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 травня 2023 року еквівалентно 182800 грн. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позикою, суд зазначає наступне. Так, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування грошовими коштами за 42 місяці, тобто від дати отримання відповідачем грошових коштів і до дня звернення позивача до суду з цим позовом, а саме з 12 листопада 2019 року по 12 травня 2023 року. Згідно з ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане суд відхиляє доводи позивача про те, що він має право нараховувати передбачені договором позики проценти до дня пред`явлення позову до суду. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Таким чином, зважаючи на те, що відповідно до змісту укладеного між позивачем та відповідачем договору позики строк виконання зобов`язання було визначено саме до 12 травня 2020 року, при цьому зміст розписки не надає підстав вважати встановленим, що визначений у ній розмір процентів\~у виді 5% на місяць був встановлений і за межами періоду, на який відповідачем отримувались у борг грошові кошти, а відтак виходячи із загальної суми отриманих відповідачем у борг грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США, сума процентів за їх користування у розмірі 5% на місяць саме за період з 12 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року (6 місяців) становить 1500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 травня 2023 року еквівалентно 54840 грн. 00 коп. та саме ця сума процентів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, враховуючи викладене, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2376 грн. 40 коп., понесення яких підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією. При цьому, витрати на правничу допомогу у розмірі 40000 грн. стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають, оскільки на підтвердження їх понесення останнім не надано належних доказів таких як договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, рахунків на оплату, банківських документів про оплату наданих послуг тощо. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial