Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги мотивовні тим, що 07 жовтня 2006 року укладено шлюб між позивачем [PERSON] , та відповідачем [PERSON] . Від цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Д Позивач з відповідачем прожили у зареєстрованому шлюбі майже 18 років, вели спільне господарство, будували сімейні відносини, планували та виховували дітей. Останнім часом, відносини в сім?ї погіршилися. Між сторонами часто відбуваються конфлікти, сварки, непорозуміння. Відповідач часто зловживає алкогольними напоями, після чого між ними відбуваються сварки. У них склалися різні погляди на життя в т.ч. в шлюбі. Позивач і відповідач перестали розуміти один одного, не можуть спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми. Відповідач мало цікавиться сім?єю, життям, вихованням та навчанням спільних дітей. На даний час відповідач [PERSON] разом з позивачем не проживає, з дітьми спілкується рідко, вихованням, здоров?ям та матеріальним забезпеченням сина та дочки не цікавиться. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які відповідач [PERSON] має сплачувати на утримання двох дітей. Діти зареєстровані та постійно проживають разом з їх матір?ю, позивачем [PERSON] , і повністю перебувають на її утриманні. Позивач вказує, що син [PERSON] , на даний час є студентом III курсу, ВПУ - 14, м. Коломия, дочка, [PERSON] , цього року вступила до Коломийського педагогічного коледжу, спеціальність: початкова освіта, виховна робота. Діти старанні в навчанні, здібні, хочуть вчитися, розуміють необхідність здобуття освіти та відповідної професії, планують своє майбутнє. Позивач вказує, що вона працює неофіційно, має тимчасові заробітки, часом працює на сезонних роботах,тому, не має можливості самостійно утримувати двох дітей-студентів. Відповідач фізично здоровий, на утриманні інших неповнолітніх дітей, а також непрацездатних осіб, не має. Позивачу відомо, що він працює неофіційно, в Івано-Франківській області, має високоплачувану роботу, то взмозі сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , та дочки [PERSON] , аліменти у твердій грошовій сумі по 3500,00 гривень на кожну дитину щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Просить, стягнути з відповідача [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , та дочки [PERSON] , у твердій грошовій сумі по 3500,00 гривень на кожну дитину щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дітьми повноліття; допустити рішення Коломийського міськрайонного суду про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць - до негайного виконання; стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явилась, однак її представник адвокат Марціновська Дарина Мечиславівна подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити, справу слухати без участі позивача та її представника. Не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав, позивач не заперечує щодо заочного розгляду даної справи, то суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Сторони зареєстрували шлюб 07 жовтня 2006 року у виконкомі Нижньовербізької сільської ради Коломийського району, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №11, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). За час подружнього життя, у сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.10, 13). Відповідач матеріально дітей належним чином не забезпечує та в добровільному порядку матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Позивачу важко самостійно утримувати неповнолітніх дітей, які ростуть і потребують покращеного харчування, забезпечення одягом та всім необхідним для забезпечення нормального їх рівня життя та рорзвитку. Доказів про отриманя відповідачем доходів суду не надано. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України ) визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Порядок визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі визначено статтею 184 СК України. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина 1 статті 184 СК України). Водночас вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 3 500 грн. на кожну дитину щомісячно є завищеним. Позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами можливість сплати відповідачем аліментів у заявленому розмірі. Враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства України, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів на утримання: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 2500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття з моменту звернення до суду з цим позовом, оскільки даний розмір аліментів на думку суду відповідатиме інтересам дітей, а також відповідатиме обов`язку батька на утримання дітей. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище сторін зокрема і те, що діти проживають разом з позивачем. Також судом враховано, що відповідач є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дітей. Доказів, які б спростовували вищевказане, відповідачем суду подано не було, а судом таких обставин не встановлено. Визначений судом розмір аліментів у розмірі 2500 гривень на кожну дитину відповідного віку до досягнення ними повноліття за висновком суду, є обґрунтованим та доцільним з точки зору віку, стану здоров`я та матеріального становища дітей, а також з точки зору стану здоров`я, матеріального становища та сімейних обставин відповідача. Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установити з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; Відповідно до вимог статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дітей, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину відповідного вікудо досягнення повноліття, з моменту звернення до суду з цим позовом з 22 липня 2024 року до досягнення повноліття, а в решті слід відмовити. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл судових витрат між сторонами та передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). За результатами розгляду даної цивільної справи позивачем заявлено до стягнення витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. На підтвердження факту надання правничої допомоги надано акт №1/02/07/24 виконаних робіт (наданих послуг) від 01 липня 2024 року, копію квитанції №345714 від 01.07.2024 року на суму 5 000 грн. та копію ордеру про надання правничої допомоги від 16.07.2024 року (а.с.17-18,49) Враховуючи визначені ч.4-6 ст. 137 ЦПК України критерії, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд констатує про необхідність стягнення судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2024 рік , п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів,

Outcome: partial