Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 25.07.2024 року загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (код ЄДРПОУ: 38750239) прийнято рішення про зміну назви на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ: 38750239), на підтвердження чого додаються копії виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У зв`язку з цим зазначає нове найменування позивача ТОВ «Він Фінанс», проте при зазначенні минулих обставин даної справи та в копіях доданих документів, сформованих до зміни найменування позивача, зазначається стара назва - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 04.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №400514. Відповідно до індивідуальної частини договору №400514 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. строком на 20 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту №400514 від 04.11.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а в свою чергу позичальник, не виконала умови договору про надання фінансового кредиту щодо повернення наданих коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Всупереч умов індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №400514 та вимог закону, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення Договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 27350,00 грн., а саме: сума основного боргу - 7000 грн.; проценти - 2520,00 грн.; пеня - 17430,00 грн.; інші штрафи - 400,00 грн. Відповідно до індивідуальних умов договору про надання фінансового кредиту, а саме п.7.3, позичальник погоджується, що товариство має право передати персональні дані клієнта третім особам для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за договором, договірної неустойки, збитків та інших засобів правового захисту. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №400514 від 04.11.2018 року за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а на даний час ТОВ «Він Фінанс» набуло прав кредитора стосовно відповідача (додаток реєстру права вимоги №13 від 18.02.2019р. до договору факторингу від 12.04.2018 р., строчка №993 стосовно [PERSON] ). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Заборгованість відповідача за кредитним договором №400514 від 04.11.2018 року - 27350,00 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних - 2464,70 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 11852,70 грн. Разом заборгованість становить - 41667,40 грн. Щодо строків позовної давності, зазначає наступне. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та 5 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом направлення вимоги позичальнику або ж у судовому порядку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст.267. ЦК України визначено - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду із захистом своїх прав та інтересів, Позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни. Попри зазначену норму статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», де зазначається, що скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється, існує низка рішень рекомендаційного характеру, які були видані Радою Суддів України. Зокрема, 2 березня 2022 року РСУ опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, де зазначила, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану. Тому введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом. Просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239) заборгованість за кредитним договором № 400514 від 04.11.2018 року у загальному розмірі 41667,40 грн., яка складається з суми заборгованості - 27350,00 грн., суми інфляційних втрат - 11852,70 грн., суми 3% річних - 2464,70 грн. Одночасно просить стягнути з відповідача понесені судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень. 03.09.2024 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком надсилалась рекомендованими листами за місцем проживання відповідача та на електронну адресу відповідача Е-mеil: ostrovska@kr.net ( отримано 24.09.2024). 21.10.2024 року у встановлений строк від представника відповідача, адвоката Бараболя Вячеслава Івановича, надійшов відзив на позов у якому зазначено про невизнання [PERSON] позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування такої позиції зазначено, що в поданому позові зазначено, що право вимоги відступлено до ТОВ «Він Фінанс», тобто укладено договір факторингу, але в матеріалах справи немає жодного доказу про переуступку, відсутні повідомлення боржника про укладання правочину, відсутнє погодження суми боргу, відсутній акт приймання передачі документів по відступленню права вимоги (договори, розрахунки, тощо). Відсутні фінансові документи по викуп боргових зобов`язань саме відповідача - [PERSON] , платіжні доручення, договір, акт приймання-передачі, тощо, які дають право вимагати позивачеві суму викупленого боргу. Розрахунок боргу, здійснений позивачем щодо наявності грошового зобов`язання відповідача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог до боржника. Невідома сума боргу, яку викупив позивач, відсутні будь-які докази з даного приводу. В договорі факторингу № 1 від 12.04.2023 року в п.1.2. зазначається, що кількість днів прострочення платежу за кредитним договором складає 61-75 днів (від 2 до 2,5 місяців), а «незрозумілий договір» під назвою Індивідуальна частина договору № 400514 про надання фінансового кредиту від 04.11.2018 року було укладено через 7 місяців після укладання договору факторингу. Тобто, наявне припущення, що позивач «зліпив заднім числом якісь документи для обґрунтування позовних вимог». Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості суду мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувана з підписом боржника про його отримання. Позивачем надано незрозумілий розрахунок заборгованості за договором факторингу №1 від 12.04.2018 року за незрозумілий період. Так, договір факторингу №1 вчинено 14 квітня 2018 року, а картка обліку Договору (розрахунок заборгованості) по договору №400514 від 04.11.202018 року, аж до 17.02.2019 року при умові, що в довідці про ідентифікацію зазначено дату повернення кредиту 24.11.2018 року. Тобто, договір факторингу №1 від 12.04.2018 року (за яким позивач звернувся до суду) було укладено наперед за 7 місяців до укладання кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна». На момент укладання договору факторингу №1 від 12.04.2018 року взагалі не існувало жодних правовідносин із відповідачем [PERSON] , ні у фактора - ТОВ «Він Фінанс» на у клієнта - ТОВ «Авентус Україна, а також у відповідача не було жодних зобов`язань перед позивачем та ТОВ «Авентус Україна». Згідно п. 1.5. договору факторингу №1 від 12.04.2018 року зазначається, що реєстр прав вимог являється додатком № 1 до даного договору, то виникає цілком логічне запитання - як відповідач міг потрапити до даного реєстру, якщо у дату укладання договору (12.04,2018р.) ще взагалі не існувало жодних кредитних договорів (№ 400514 від 04.11.2018р.). Надана суду Форма реєстру права вимог (реєстр права вимог № 23 від 18.01.2019р) не є додатком № 1 до договору факторингу №1 від 12.04.2018р. та не породжує будь-якого права вимоги до Відповідача. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем та отримання особою-боржником кредитних коштів. Узагальнений, нечіткий розрахунок заборгованості, з якого неможливо встановити дійсний розмір та підстави нарахування. З цих підстав просив відмовити у задоволення позовних вимог. Одночасно сторона відповідача просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Відповіді на відзив позивачем не подано. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивач порушив спір щодо договірних правовідносин в сфері кредитування. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи слідує, що 04.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №400514 за умовами якого надано кредит в сумі 7000,00 гривень строком на 20 днів, із сплатою процентів за користування кредитними коштами 1,71% в день (624,15% річних) у межах строку надання кредиту, з кінцевим терміном повернення 24.11.2018 року. 12 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (код ЄДРПОУ 38750239), яке в подальшому змінило свою назву - ТОВ «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239), було укладено Договір відступлення права вимоги №1, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за плату належні йому права вимоги до боржників за кредитними договорами, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги до боржників, у тому числі і до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №400514 від 04.11.2018 року. З розрахунку, наявного у справі слідує, що розмір заборгованості, який зазначено позивачем становить 9394,00 гривень, з яких: 7000 гривень прострочена заборгованість за кредитом, 2394,00 гривень прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Разом з тим, доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц. У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договором позики, а відповідач ці кошти отримав. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості , що дозволило б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань). Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано, клопотань з даного питання не заявлено. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.13 ЦПК України). Отже, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed