Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

31 травня 2024 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із вимогою\~про солідарне\~стягнення заборгованості\~по оплаті\~послуг водопостачання\~та водовідведення (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачами встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати комунальних послуг. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] , якій відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , з грудня 1999 року та станом на 31 березня 2024 року, складає 74340 гривень 10 копійок. Тому позивач вимушений звернутися із вказаним позовом до суду, в якому він прохає стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості, що утворилася станом на 31 березня 2024 року у розмірі 98612 гривень 26 копійок, яка складається з: суми основного боргу 74340 гривень 10 копійок (за період з грудня 1999 року по березень 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу 21473 гривні 84 копійки (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 2798 гривень 32 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), а також сплачений ним судовий збір у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 28 червня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 34 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 28 червня 2024 року за вихідним № 15561/24-вих/2/204/2731/24 (а. с. 35). Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, в додаткових поясненнях прохала суд про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечувала, щодо ухвалення заочного рішення у справі (а. с. 115 та на звороті). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення про їх виклик на офіційному сайті суду (а. с. 105-109), про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року № 72/35 (а. с. 16 та на звороті). Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 10 квітня 2024 року, у кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (з 13 червня 1978 року); [PERSON] , [INFO] (з 01 серпня 1996 року); [PERSON] , [INFO] ( з 23 жовтня 2003 року); [PERSON] , [INFO] (з 21 березня 2002 року); [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (з 01 серпня 1996 року, знята з реєстрації 26 квітня 2021 року) та [PERSON] , 01 жовтня 1980 року (з 10 липня 1997 року) (а. с. 6). Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до вимог ст.\~22\~Закону України\~«Про питну\~воду,\~питне водопостачання\~та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачкам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачки були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Приписами ст.\~541\~ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Водночас, нормами ч. 3 ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Так,\~позивачем заявлено\~позовні вимоги\~про солідарне\~стягнення з: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як безпосередніх споживачів послуг, суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з грудня 1999 року по березень 2024 року, з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 98612 гривень 26 копійок, яка складається з: суми основного боргу 74340 гривень 10 копійок (за період з грудня 1999 року по березень 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу 21473 гривні 84 копійки (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 2798 гривень 32 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), на підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 9-11) та, з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 12-15), а також, довідку про склад сім`ї (а. с. 6). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а. с. 6) від 10 квітня 2024 року, у кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (наймач), [INFO] (зареєстрована з 13 червня 1978 року); [PERSON] (племінниця), [INFO] (зареєстрована з 01 серпня 1996 року); [PERSON] (племінник), [INFO] (зареєстрований з 23 жовтня 2003 року); [PERSON] (онук), [INFO] (зареєстрований з 21 березня 2002 року); [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (зареєстрована з 01 серпня 1996 року, знята з реєстрації 26 квітня 2021 року) та [PERSON] (син), [INFO] (зареєстрований з 10 липня 1997 року) (а. с. 6). Таким чином, з вказаної довідки про склад сім`ї вбачається, що за вказаною адресою було зареєстровано 6 осіб, в тому числі [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , однак була зареєстрована з вказаною адресою з 01 серпня 1996 року по 26 квітня 2021 року. При цьому, з розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року вбачається, що такі нарахування позивачем здійснювалися із розрахунку на 6 осіб, отже з урахуванням [PERSON] , однак, на якій підставі він хоче стягнути її заборгованість з відповідачів та чому останні повинні нести тягар щодо погашення такої заборгованості іншого користувача, позивачем у позовній заяві не зазначено, жодних обґрунтувань цьому не надано. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилася за період з грудня 1999 року по березень 2024 року, на підтвердження чого надано два різні розрахунки заборгованості: за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 9-11) та, з липня 2018 року по березень 2024 року включно (а. с 12-15). Однак, яким чином позивачем обраховувалася заборгованість за грудень 1999 року суду не зрозуміло, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 9-11), не містить окремого помісячного нарахування за 1999 рік, а лише загальні відомості за цілий рік. Більш того, суд вважає вказаний розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 9-11) таким, що є арифметично невірним, оскільки, по-перше, він не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки; по-друге, здійснений він із розрахунку на 6 осіб, тоді коли у період часу: з січня\~1999\~року по\~21\~березня 2002\~року за вказаною адресою були зареєстровані 4 ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка\~померла [INFO] ) та [PERSON] ); з 22\~березня 2002\~року по\~23\~жовтня 2002\~року 5 ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка померла [INFO] ), [PERSON] та [PERSON] ); а з 24\~жовтня 2002\~року по\~липень 2018\~року 6 ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка померла [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ). Також, з вищевикладеного вбачається, що [PERSON] не може бути солідарним боржником за період з грудня 1999 року по 22 жовтня 2003 року, оскільки за даною адресою він зареєстрований лише з 23 жовтня 2003 року, а [PERSON] не може бути солідарним боржником за період з грудня 1999 року по 28 липня 2017 року, бо він липні 1999 року тільки народився, а в липні 2017 року лише досяг повноліття, а доти обов`язок щодо утримання дітей покладено на батьків. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 9-11), є неналежним доказом у справі. При цьому,\~суд зазначає\~про те,\~що розрахунок\~заборгованості за\~період часу\~з січня-грудня\~1999\~року по\~липень 2018\~року (а.\~с.\~9-11)\~не узгоджується\~із розрахунком\~за період\~часу з\~липня 2018\~року по\~березень 2024\~року (а.\~с.\~12-15),\~оскільки,\~перший здійснений\~із розрахунку\~заборгованості на\~6\~осіб та\~станом на\~липень 2018\~року має\~вихідне сальдо 71336 гривень 77 копійок, тоді як другий - складений із розрахунку на 5 осіб, та має вхідне сальдо на серпень 2018 року у розмірі 71336 гривень 77 копійок заборгованості, що свідчить про те, що позивач намагається перекласти відповідальність зі стягнення заборгованості, яка утворилася у період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року за 6 користувачами наданих позивачем послуг, на інших користувачів, шляхом її перенесення, як вхідного сальдо за серпень 2018 року до розрахунку заборгованості за період часу з липня 2018 року по березень 2024 року. Крім того, з розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 12-15), вбачається, що позивачем здійснювалися перерахунки, однак, яким чином та на підставі чого вони здійснювалися невідомо. Більш того, з даного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі мають прилад обліку води (лічильник), однак яким чином здійснювалося позивачем їм нарахування послуг (за нормами чи лічильником), не зрозуміло. При цьому, суд зазначає, що з вказаного розрахунку заборгованості незрозуміло на кого саме з відповідачів здійснювалося/не здійснювалося нарахування у вказаних періодах, що відповідно свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Також, з наданого позивачем розрахунку (а. с. 12-15) не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на\~березень 2024\~року рахунок відповідачів має наступні значення: вхідне сальдо 74386,67; нараховане ЦВП 56,35; нараховане ЦВВ 40,96; нараховане абонплата 18,54 та 17,46; перерахунок ЦВП «-104,19»; перерахунок ЦВВ «-75,74»; вихідне сальдо 74340,1; інфляція 0; 3% - 0; що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам, в цій частині. Більш того, вказаний розрахунок заборгованості не має жодної калькуляції щодо порядку нарахування позивачем відповідачам інфляційного збільшення та 3 % річних (суми боргу, індексу інфляції, кількості днів прострочення тощо), що в свою чергу позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності розрахунку та обґрунтованості заявлених сум до стягнення. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 12-15), також є неналежним доказом у справі. При цьому, суд зазначає, що будь-яких інших розрахунків, в тому числі здійснених власноручно, на обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано. Також, суд зазначає про те, що не приймає до уваги надані позивачем докази від 05 серпня 2024 року (а. с. 47-75), зокрема: рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 82 від 26 лютого 2013 року та № 939 від 18 вересня 2018 року та перелік тарифів для населення, які діяли з 01 березня 2012 року по 31 січня 2023 року та додаткові пояснення від 07 листопада 2024 року, оскільки звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, тим більше, що частиною із вказаних документів він керується у своїй діяльності, а інша частина перебуває у його розпорядженні. Більш того, суд зазначає, що вказані документи позивачем подані до суду без зазначення поважності причин пропуску подачі даних документів до суду й без клопотання про поновлення строків на їх подання. При цьому, суд зазначає про те, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача, а обов`язку відповідача спростувати позовні вимоги, завжди передує обов`язок позивача щодо їх доведення. Відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з вимогами ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Приписами ст.\~81\~ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Нормами ч. ч. 1-3 ст.\~13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Зважаючи на те, що позивачем є юридична особа комунальне підприємство, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою в різний період часу, зокрема: [PERSON] з 13 червня 1978 року; [PERSON] з 01 серпня 1996 року; [PERSON] з 10 липня 1997 року, [PERSON] з 23 жовтня 2003 року, [PERSON] з 21 березня 2002 року, при цьому, останній, набув повноліття лише у липні 2017 року, суд доходить переконливого висновку про те, що відповідачі не можуть бути солідарними боржниками щодо стягнення з них заборгованості за надані послуги водопостачання, яка утворилася за період з грудня 1999 року по березень 2024 року, включно. Враховуючи те,\~що позивачем\~на підтвердження\~позовних вимог\~надано суду\~два загальних\~розрахунки заборгованості\~за різні\~періоди:\~з січня-грудня\~1999\~року по\~липень 2018\~року (а.\~с.\~9-11)\~та з\~липня 2018\~року по\~березень 2024\~року (а.\~с.\~12-15),\~які є\~необґрунтованим,\~невмотивованими,\~арифметично невірними\~та такими,\~що не\~узгоджуються,\~ані між\~собою,\~ані і\~з іншими\~доказами у\~справі,\~зокрема довідкою\~про склад\~сім`ї або\~зареєстрованих у\~житловому приміщенні/будинку\~осіб від\~10\~квітня 2024\~року,\~у зв`язку\~з чим\~визнані судом\~неналежними доказами,\~натомість інших\~розрахунків заборгованості,\~в тому\~числі здійснених\~власноручно,\~щодо відповідної\~кількості зареєстрованих\~осіб в\~той чи\~інший період\~надання позивачем\~послуг з\~водопостачання,\~а також\~відповідних розрахунків\~(із\~зазначенням обов`язкових\~вихідних даних,\~в тому\~числі показників\~лічильника)\~щодо солідарного\~стягнення з\~відповідачів інфляційних\~збитків та\~3\~%\~річних,\~позивачем суду\~не надано,\~суд доходить\~переконливого висновку\~про недоведеність\~(належними,\~достатніми та\~допустимими доказами)\~та не\~аргументованість позовних\~вимог щодо\~солідарного стягнення\~з відповідачів суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 98612 гривень 26 копійок, яка складається з: суми основного боргу 74340 гривень 10 копійок (за період з грудня 1999 року по березень 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу 21473 гривні 84 копійки (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 2798 гривень 32 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року),, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог та , у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із відповідачів заборгованості за послуги водопостачання, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed