Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк», (який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Астра Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № ФЛ-150708-001А. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Астра Банк» у 2010 році звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Бородянського районного суду у справі № 2-396/10 від 18 травня 2010 року стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ «Астра Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 186 309,10 грн, що за курсом НБУ станом на 25 січня 2010 року становить 23 264,21 доларів США. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеним 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» відбулось відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором від ПАТ «Астра Банк» на користь ПАТ «Дельта Банк». 11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-03-26-000009-b від 17 квітня 2019 року, був укладений договір №1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, шляхом відступлення банком на користь товариства прав вимоги за кредитним договором № ФЛ-150708-001А від 15 липня 2008 року. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області у справі № 2-396/10 від 04 березня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження, з Публічного акціонерного товариства «Астра Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». Станом на дату подання позову рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 травня 2010 року відповідачем не виконане, заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 264,21 доларів США товариству не сплачена. Тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсакційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника за невиконання основного зобов`язання. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Встановлена рішенням суду заборгованість за кредитним договором у розмірі 23264,21 доларів США боржником не сплачена, тому позивач очікує отримати компенсацію за не виконання зобов`язання. Три проценти річних від простроченої суми боргу за кредитним договором, визначеної рішенням суду від 18 травня 2010 року становить 1948,46 доларів США, з яких: 449,35 доларів США (3% - за період з 11.05.2019 по 31.12.2019), 697,93 доларів США (3% - за період з 01.01.2020 по 31.12.2020), 801,18 доларів США (3% - за період з 01.01.2021 по 23.02.2022). Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором за період з 11 травня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1948,46 доларів США та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн. Ухвалою суду від 15 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. 01 жовтня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній позовні вимоги не визнає, вважає позов безпідставним. Вказує, що кредитором було отримано виконавчий лист у справі № 2-396/10, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 26253140. Вказане виконавче провадження завершено з підстав його виконання. Вказав на строки позовної давності. 07 жовтня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує, що виконавче провадження завершено не з підстав виконання судового рішення, а з підстав повернення виконавчого документу стягувачу за письмовою заявою стягувача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Вважає, що дії відповідача свідчать про його недобросовісну поведінку. Заперечував щодо застосування строків позовної давності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, викладене підтвердив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо позову з підстав вказаних у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що 15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ФЛ-150708-001А (а.с. 4-6) Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 травня 2010 року (справа № 2-396) стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ВАТ «Астра Банк» заборгованість за кредитним договором № ФЛ-150708-001А від 15 липня 2008 року в розмірі 186 309,10 грн, що становить на 25 січня 2010 року за курсом НБУ 23 264,21 доларів США; стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Астра Банк» солідарно 6609,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язань; вирішено здійснити стягнення за рахунок майна, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності, в тому числі за рахунок автомобіля марки «Skoda Octavia A5», 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 7-8). Вказане рішення набрало законної сили 07 липня 2010 року та 09 липня 2010 року Бородянським районним судом Київської області видані виконавчі листи. Отже, з викладеного вбачається, що стягувач мав пред`явити вказані виконавчі листи до виконання до 08 липня 2013 року. Як вбачається з наданої відповідачем роздруківки щодо виконавчих проваджень № 26253140, 26254120, стягувач ВАТ «Астра Банк» 28 квітня 2011 року пред`явив вказані виконавчі листи у справі № 2-396 до виконання, 04 травня 2011 року державним виконавцем Бородянського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Лихоступ М.А. відкрито виконавчі провадження та 21 червня 2011 року повернуто виконавчі листи стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із надходженням 10 червня 2011 року заяви стягувача про повернення виконавчих листів без виконання. Отже, з викладеного вбачається, що стягувач мав право повторно пред`явити вказані виконавчі листи до виконання до 21 червня 2014 року. 31 січня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулося до суду із заявою про заміну стягувача з ПАТ «Астра Банк» на ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», а також просило поновити строк пред`явлення виконавчих листів, виданих на виконання вказаного вище рішення. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 04 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, замінено стягувача - Відкрите акціонерне товариство «Астра Банк» у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 травня 2010 року у цивільній справі №2-396/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Астра Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». В іншій частині заяву залишено без задоволення (а.с. 15, 16-19). Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» в частині поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, суд виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання, а зазначені заявником в заяві причини не можуть вважатися поважними, стягувач протягом тривалого часу, в силу залежних від нього обставин, не був позбавлений можливості пред`явити виконавчі документи до виконання у встановлений законодавством строк. Отже, з викладеного вбачається, що стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, виданих Бородянським районним судом Київської області у справі № 2-396/10, такий строк не було поновлено і судом. Позивач в позовній заяві зазначає, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 травня 2010 року не виконане боржниками, а тому відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до статті\~611 ЦК України\~в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень\~статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Вказаний висновок підтриманий в постановах Великої палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року в справі № 910/16820/21, від 03 жовтня 2023 року в справі № 366/203/21 та ін. Отже, обов`язок, встановлений положеннями ст. 625 ЦК України нерозривно пов`язаний з основним грошовим зобов`язанням та залежить від нього. Виконання обов`язку можливе як у добровільному порядку, так і в примусовому. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~(ст. 15 ЦК України).\~Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу\~(ст. 16 ЦК України). Діючим законодавством встановлений механізм захисту прав, свобод та законних інтересів особи, який передбачає право на звернення до суду, процедуру розгляду справи з повним та всебічним встановленням всіх істотних обставин, ухвалення рішення по суті позовних вимог та його примусове виконання. При цьому, цивільним законодавством встановлений строк загальної позовної давності, який складає три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до роз`яснень в постанові Великої палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №\~826/13768/16: «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)». Інститут позовної давності полягає в наданні особі гарантованого строку на звернення до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу, наприклад, звернення з вимогою про стягнення заборгованості. Сплив такого строку не означає, що право, інтерес, а відповідно обов`язок перестали існувати. Закінчення строку позовної давності означає, що особа втратила можливість захисту її права судом. Разом з тим, особа не позбавлена права задовольнити свої вимоги позасудовим шляхом, зокрема, якщо між сторонами існують договірні правовідносини і сторони передбачили в договорі таку можливість. Так само встановлені законом строки примусового виконання судового рішення. Як було вище вказано, рішенням суду були задоволені позовні вимоги первісного кредитора та стягнуто заборгованість у тому числі з відповідача. Разом з тим, в подальшому кредитор, після повернення у 2011 році за його заявою виконавчих листів, пропустив встановлений законом строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, тобто втратив встановлену законом можливість задовольнити свої вимоги за допомогою механізму примусового виконання рішення суду. Особа несе ризик настання відповідних наслідків в результаті вчинення чи не вчинення нею відповідних дій. В контексті встановлених обставин справи, оскільки позивач (кредитор) втратив можливість примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за допомогою встановленого законодавством механізму, а обов`язок відповідно до ст. 625 ЦК України є акцесорним щодо основного зобов`язання та поділяє його правову долю, позовні вимоги про стягнення 3% річних не підлягають задоволенню. Фактично, обов`язок боржника перед кредитором набув ознак натурального зобов`язання, оскільки в натурі він існує, однак не може бути примусово стягнений. Натуральним зобов`язанням (оdligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було\~відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч. 1 ст. 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст. 625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що натуральним зобов`язанням (оdligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позов про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги, і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом із пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» просить стягнути з [PERSON] 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за кредитом за період з 11 травня 2019 року по 23 лютого 2022 року. Судом встановлено, що кредитор після повернення у 2011 році за його заявою виконавчих листів не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Суд звертає увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 285/3536/20. За таких обставин у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до [PERSON] слід відмовити, оскільки позов про стягнення 3% річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги або після відкриття виконавчого провадження.

Outcome: dismissed