Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів, який в подальшому двічі уточняв (а.с.102 т.1. та а.с.156 т.2), про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно за законом, посилаючись на таке. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] та відповідача [PERSON] . Його мама [PERSON] померла [INFO] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частину житлового будинку з належними по господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . На момент її смерті з нею разом були зареєстровані та проживали [PERSON] чоловік, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивач - син спадкодавця. Тому кожному з них після прийняття спадщини стало належати по 1/7 частині від частини. Позивач вказує, що прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини був неповнолітнім та не міг вчиняти дій щодо вступу в управління спадковим майном. При цьому нотаріус постановою від 15.03.2023 відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач не вступив в управління спадковим майном та у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Виходячи з викладеного позивач просить суд встановити факт, що він, [PERSON] , на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проживав спільно з нею по [ADDRESS] та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1\\7 частину в спадковому майні, яке складається з частки у житловому будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що становить 14% спадкового майна та становить 1/14 в житловому будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, становить 7%, припинивши право власності за відповідачем на будинковолодіння в цілому. (так вказано в уточненому позові і саме на такому формулюванні позовних вимог наполягав представник позивача в судому засіданні). Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, посилаючись на таке. Будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносилось до категорії колгоспних дворів, та станом на вказану дату в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , він - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тому кожному з них, як членам колгоспного двору належало по 1/10 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Виходячи з викладеного [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 1/10 ідеальну частину вказаного будинковолодіння. Відповідач [PERSON] звернувся\~до суду\~із зустрічним\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] про\~визнання права\~власності на\~майно колишнього\~колгоспного двору,посилаючись на таке. Будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносилось до категорії колгоспних дворів, та станом на вказану дату в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , він - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тому кожному з них, як членам колгоспного двору належало по 1/10 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Виходячи з викладеного [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 1/10 ідеальну частину вказаного будинковолодіння. Ухвалою від 29.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у справі та витребувано з Державного нотаріального архіву копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . 23.06.2023 [PERSON] звернувся із зустрічним позовом. 26.06.2023 відповідач [PERSON] , надав відзив на первісний позов, в якому зазначив, що у рішення Вижницького районного суду від 31.10.2018 за його позовом до [PERSON] , та [PERSON] , про виселення (справа №713/1368/23) судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з погосподарськими спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності №117636430 від 20.03.2018. Таким чином [PERSON] що з серпня 2023 року відомо, що його батько [PERSON] є власником власником спірного будинковолодіння з березня 2023 року. Вказане означає, що [PERSON] пропустив строк позовної давності. У зв`язку з викладеним [PERSON] проси відмовити у задоволенні позову. 30.06.2023 відповідач [PERSON] , надав відзив на зустрічний позов [PERSON] (а.с.122-126), в якому зазначив , що у рішення Вижницького районного суду від 31.10.2018 за його позовом до [PERSON] , та [PERSON] , про виселення (справа №713/1368/23) судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з погосподарськими спорудами, які знаходяться по [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності №117636430 від 20.03.2018. Таким чином [PERSON] що з серпня 2023 року відомо, що його батько [PERSON] є власником власником спірного будинковолодіння з березня 2023 року. Вказане означає, що [PERSON] пропустив строк позовної давності. Крім того, у відзиві [PERSON] вказав, що даний зустрічний позов подано поза межами встановлено ЦПК 15-денного строку на подачу зустрічного позову. У зв`язку з викладеним [PERSON] проси відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 02.10.2023 зустрічний позов [PERSON] , залишено без руху. На виконання вказаної ухвали [PERSON] . Усунув недоліки позову, після чого його було прийнято судом до розгляду. 10.11.2023 відповідач [PERSON] подав відзив на зустрічний позов [PERSON] (т.1. а.с.200-204), яким зустрічний позов не визнав, зазначивши обставини, аналогічні до обставин, зазначених на відзив на зустрічний позов. У зв`язку з викладеним просив суд повернути зустрічний позов, та у випадку його неповернення, просив відмовити у задоволенні цього зустрічного позову. 04.03.2024 до суду надійшло заперечення [PERSON] на відзив на позов, в якому він зазначив наступне. Господарство, яке знаходяться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносилось до категорії колгоспних дворів, оскільки [PERSON] , хоч а і числився головою вказаного двору, але фактично головою двору була мама [PERSON] , яка утримувала господарство. Крім того, він, [PERSON] працював в колгоспі отримав трудову книжку колгоспника, він був колгоспником та внаслідок цього отримав земельний пай. З приводу строків позовної давності вказував, що строки позовної давності не пропущені оскільки, оскільки у рішеннях суду, на які посилається відповідач [PERSON] йдеться про виселення [PERSON] . Крім того, строки, визначені ст..257-259, 362, 559, 681,728, 726 та 1293 ЦК Ураїни, продовжуться на строк його дії, згідно п.10 розділу «Прикінцеві та перехідні положення » ЦК України. З приводу заяв, які були написані в Іспаській с/р Вижницького району про те, що діти відмовляються від спадкового майна після смерті [PERSON] на користь [PERSON] , - то вказані заяви є сфальсифікованими, зазначені в ним особи ці заяви не підписували та ці заяви вчинені з порушенням п.110 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Відповідач [PERSON] надав суду заперечення (а.с.7-9 т.2), в якому зазначив, що господарство, яке знаходяться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 не відносився до категорії колгоспних дворів, оскільки позивач не надав суду доказів того, що голова двору [PERSON] станом на 15.04.1991 був членом колгоспу. Крім того, не додано доказів того, що дружина [PERSON] або позивач [PERSON] були членами колгоспу або головами вказаного двору. Позивач за первісним позовом [PERSON] 11.03.2024 надав суду заперечення на заперечення (а.с.23-27 т.2), в якому вказав , що господарство, яке знаходяться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до категорії колгоспних дворів, оскільки в по господарській книзі про це вказано. Крім того, померлій [PERSON] за життя було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) як члену колгоспу, після чого було отримано державний акт на право власності на земельну діляку з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Вказане, на думку позивача [PERSON] свідчить проте, що [PERSON] , була членом колгоспу. Внаслідок цього спірне будинковолодіння належало до колгоспних дворів. Крім того, первісному позивачу [PERSON] також було видано сертифікат на право на земельну частку (пай). Наявність вказаних сертифікатів свідчить про те, що і померла [PERSON] , первісний позивач [PERSON] були членами колгоспу. Тому спірне будинковолодіння було саме «колгоспним». При цьому первісний позивач у своєму запереченні на відзив зазначає, що оскільки станом на 15.04.1991 спірне будинковолодіння відносилось до категорії колгоспних дворів, та членами двору на вказану дату було 10 осіб, в т.ч. і [PERSON] , тому після її смерті, внаслідок того, що спадщину прийняли 7 чоловік, в т.ч. і первісний позивач [PERSON] , тому його частка у спірному майні може становити 1/70 ідеальна частина. З приводу строків позовної давності вказував, що вони не пропущені. 18.06.2024 відповідач [PERSON] надав відзив (а.с.97-101 т.2) на уточнений позов [PERSON] від 31.05.2024 (а.с. 74-78 т.2), в якому не погодилась з доводами уточненого позову, та просив відмовити у його задоволенні. 15.08.2024 відповідач [PERSON] надав відзив (а.с.180-184 т.2) на уточнений позов [PERSON] від 22.07.2024 (а.с. 155-159 т.2), в якому не погодилась з доводами уточненого позову, та просив відмовити у його задоволенні. Ухвалою від 09.09.2024 закрито підготовче засідання у справ та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. В судому засіданні первісний позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнений позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ньому, наполягали на вирішенні позовних вимог, викладених в уточненому позові від 22.07.2024 (а.с.155-159 т.2) у строгій відповідності до їх формулювання. При цьому представник позивача адвокат Краснюк В.В. вказав, що «принцип диспозитивності», який є фундаментальним принципом всього цивільного процесу був скасований державою та вже не діє. На питання суду щодо уточнення, на яке саме майно претендує первісний позивач, право власності на яке просить визнати, та про визначення точної частки цього майна, зазначив, що оскільки в самому позові він вказує про будинковолодіння, яке знаходяться по [ADDRESS] та саме право власності на частку саме у цьому будинковолодінні він просить визнати. При цьому жодної письмової заяви про уточнення позовних вимог - не подав. Щодо розміру частки, на яку він претендує зазначив, що розмір частки указаний в уточненому позові, та суд повинен сам розібратись у правильності такої вимоги. Позовні вимоги по зустрічним позовам визнали, просили їх задовольнити. Погодились на розгляд справи у відсутності відповідачів та позивачів по зустрічних позовах. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ткач В.В. в судому засіданні позовні вимоги по первісному позову визнали частково. [PERSON] вказав, що дійсно [PERSON] 01.12.2000, тобто на момент смерті [PERSON] , яка є його мамою та дружиною [PERSON] , проживав разом з [PERSON] в будинковолодінні, яке знаходяться по [ADDRESS] . В інші часті вимоги первісного позову та вимоги по зустрічних позовах - не визнали. По уточненому первісному позову зазначили, що позовні вимоги є неконкретизованими та незрозумілими, оскільки в самому позові чітко не визначено, на яке саме майно претендує позивач. Щодо зустрічних позовів, вказали, що станом на 15.04.1991 спірне будинковолодіння не відносилось до категорії колгоспних дворів, оскільки саме він - [PERSON] голова двору - не був членом колгоспу. Крім того, вказував, що за ним вже зареєстровано право власності на спірне будинковолодіння у 2018 році. У зв`язку з викладеним просив відмовити у задоволенні первісного та зустрічних позовів. Погодились на розгляд справи у відсутності відповідачів та позивачів по зустрічних позовах. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні (а.с.112-116 т.2). Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи належним чином були повідомлені. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги за зустрічними позовами підтримали, позовні вимоги за первісним позовом визнали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами визнали. Відповідач за уточненим первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи належним чином був повідомленим. Суд, за згодою з присутніми учасниками, знаходить можливим розглянути справу у відсутності інших учасників, та ухвалити рішення. Заслухавши пояснення присутніх сторін, представників та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (відповідача за первісним та зустрічними позовами) та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 08.05.1974 р. Вказане підтверджується копіями свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.10 т.1.) та копією Витягу з Державного реєстру актів про шлюб (а.с.16 т.1.). Його мама [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть. Згідно довідки 23.05.2019 №303 Вижницької міської ради (а.с.7) будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] відносилось до категорії «колгоспних дворів» та станом на 15.04.1991 в ньому були зареєстровані членами двору 10 осіб, серед яких [PERSON] голова двору (відповідач по первісному та зустрічних позовах), [PERSON] його дружина, [PERSON] , та [PERSON] позивачі за зустрічними позовами. Крім того, у вказаній довідці зазначено, що станом на 01.12.2000, тобто на день смерті [PERSON] з нею були зареєстровані та проживали 7 осіб, серед яких [PERSON] чоловік, [PERSON] та [PERSON] діти. Аналогічна інформація щодо осіб, які проживали разом з [PERSON] на момент її смерті вказані і в довідці Вижницької міської ради від 03.12.2018 (а.с.15). З постанови від 15.03.2019про відмову у вчиненні нотаріальних дій вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на господарство, яке знаходиться по [ADDRESS] , оскільки він не вступив в управління спадковим майном та не надав документи, які посвідчують право власності [PERSON] , на дане майно. (а.с.222-223 т.1.) З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 15.03.2018 за [PERSON] (відповідачем по первісному та зустрічних позовах) зареєстровано право власності на домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] (а.с.12 т.1) З витягу з погосподарської книги (а.с. 21-24 т.2.) вбачається, що домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] станом на 15.04.1991відносилось до категорії «колгоспних дворів», та в ньому головою двору був зареєстрований [PERSON] , місце роботи якого зазначено «робітник у Вижницькому ДОК». Зважаючи на те, що у вказаному витягу з погосподарської книги зазначена адреса господарства « [ADDRESS] » - не співпадає з адресою господарства, право власності на яке просять визнати позивачі за первісним та зустрічними позовами «1-й провулок Вербівець,14» -, тому, в силу в силу ч.1 ст.77 ЦПК України, суд знаходить цей доказ неналежним щодо інформації про належність спірного будинковолодіння до колгоспних дворів. Разом з тим у вказаному витягу зазначено, що [PERSON] , який записаний головою двору станом на 01.01.1990 (тобто на час закладення по господарської книги) та в подальшому, в тому числі і станом на 15.04.1991 працював робітником у Вижницькому ДОК. Жодної інформації про те, що він був членом колгоспу - не зазначено. Крім того, з довідки об`єднаного трудового архіву(т.2 а.с.14) вбачається, що [PERSON] був виключений з членів колгоспу у 1982 році. З копії трудової книжки [PERSON] , заповненої 17.03.1982, вбачається, що [PERSON] з 1982 року до 2010 року працював на різних посадах робітником (а.с.10-13 т.2). Будь-яка інформація про те, що [PERSON] з 1982 року до 15.04.1991 року повторно приймався в члени колгоспу в матеріалах справи відсутня. З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.241 т.1), вбачається, що [PERSON] , належало на праві власності земельна ділянка на території Іспаської сільської ради Вижницького району з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Зважаючи на заперечення відповідача за первісним та зустрічними позовами [PERSON] щодо належності спірного будинку до колгоспного двору та зважаючи на позицію зустрічних позивачів, суд піддає обставину щодо належності спірного будинку до колгоспної суспільної групи господарства правовому аналізу, виходячи з норм законодавства, яке регулювало власність такого двору, що є необхідним з огляду також на роз`яснення, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР\~\~ (у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст.123 ЦК УРСР\~\~ ( у редакції, що була чинною на 15 квітня 1991 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками затвердженими постановами Держкомстату СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 та від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п.20 зазначених Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Жодної іншої можливості визначити суспільну групу господарства, в т.ч. визначити таку групу залежно від роду занять інших членів такого двору зазначені вказівки не містять. Із правових позицій, які висловив Верховний Суд України у постановах від 15 січня 2014 року № 6-145цс13, від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14 вбачається, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Обґрунтовуючи правильність віднесення спірного майна до суспільної групи господарств - колгоспний двір, позивачі за зустрічними позовами посилалися на довідку 23.05.2019 №303 Вижницької міської ради (а.с.7), в якій зазначено, що будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] відносилось до категорії «колгоспних дворів» та станом на 15.04.1991 в ньому були зареєстровані членами двору 10 осіб, серед яких [PERSON] та голова двору (відповідач по первісному та зустрічних позовах), та інші. Разом з тим, встановлено, що [PERSON] з 1982 року був виключений з членів колгоспу. В період часу з 1982 року до 15.04.1991 року він членом колгоспу не був, працював робітником. Тому суд відхиляє інформацію про те, що спірне будинковолодіння станом на 15.04.1991 року відносилось о категорії колгоспних дворів. Наведене свідчить, що зарахування спірного будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим, а тому при вирішенні даного спору слід виходити з того, що станом на 15 квітня 1991 року спірний будинок фактично відносився до суспільної групи господарств - двір робітників, оскільки голова двору [PERSON] не був членом колгоспу. Так, в матеріалах справи відсутня інформація про дату забудови спірного будинковолодіння. Як зазначено вище, в технічному паспорті, доданому до справи позивачем, також відсутня інформація про час забудови спірного будинковолодіння. Крім того, на даний час [PERSON] являється титульним власником цього будинковолодіння, при тому, що позивачами не оспорюється та не обґрунтовується незаконність набуття [PERSON] права власності на це будинковолодіння. При цьому відповідно до ст.. 41 Конституції України право власності є непорушним. За таких обставин, зважаючи на те, що спірне будинковолодіння станом на 15.04.1991 відносилось до категорії «робочих дворів», тому суд знаходить, що позовні вимоги за зустрічними позовами, в яких позивачі посилаються на належність їм права власності на спірне будинковолодіння, оскільки , на їх думку, воно станом на 15.04.1991 відносилось до категорії колгоспних дворів і вони були членами цього двору є необгрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити. При цьому суд знаходить помилковою позицію позивачів за зустрічними позовами, що оскільки [PERSON] працював в колгоспі та отримав державний акт на право власності земельну ділянку на території Іспаської сільської ради Вижницького району з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» та [PERSON] отримала сертифікат на пай, то вони були членами колгоспу та будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] відносилось до категорії «колгоспних дворів». Відповідно до законодавства, яке було чинним станом на 15.04.1991 прийняття у члени колгоспу здійснювалося загальними зборами колгоспників відповідного колгоспу на підставі заяви особи. Вказане правило було врегульовано Примірним статутом сільськогосподарської артілі від 1935 року та в подальшому, Примірним статутом колгоспу - нормативним актом, що регламентував основні питання діяльності колгоспів в т.ч. і питання прийняття осіб в члени колгоспу, оплату праці та соціальне забезпечення колгоспників, який було прийнято 3-м Всесоюзним з`їздом колгоспників та затверджено постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР 28 листопада 1969 року. Згідно цього Статуту, членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь у громадському господарстві колгоспу. Прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління в присутності особи, яка подала заяву. Таким чином належним доказом перебування [PERSON] чи [PERSON] Ю чи інших членів двору в членстві колгоспу має бути рішення загальних зборів колгоспників, а таке суду не представлено. Твердження про те, що те, що доказом того, що [PERSON] був членом колгоспу, оскільки працював в колгоспі та отримав державний акт на право власності земельну ділянку на території Іспаської сільської ради Вижницького району з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» - в дійсності не свідчить про те, [PERSON] був членом колгоспу, оскільки рішення зборів колгоспників про прийняття його в члени колгоспу суду не представлено. Аналогічно, суду не доведено, що [PERSON] , яка є мамою позивачів та дружиною [PERSON] , - була членом колгоспу, оскільки суду, також, не представлено рішення зборів колгоспників про прийняття її в члени колгоспу. За таких обставин позовні вимоги за зустрічними позовами є необгрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити. З приводу первісного позову, суд зазначає таке. Так, у первісному позові, після його уточнень, позивач вказує, що спірне будинковолодіння належало його батькові на праві спільної сумісної власності. Після смерті мами відкрилась спадщина на її частину у цьому будинковолодінні. Позивач, разом з іншими 7-мома спадкоємцями за законом 1-ї черги прийняв спадщину, оскільки був малолітнім. Тому просив суд встановити факт, що він на момент смерті мами проживав разом з нею та визнати за ним право власності на «спадкове майно, а саме на 1\\7 частину в спадковому майні, яке складається з частки у житловому будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що становить 14% спадкового майна та становить 1/14 в житловому будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, становить 7%», припинивши право власності за відповідачем на будинковолодіння в цілому. Позивач та його представник наполягали саме на такому формулюванні позовної вимоги. З приводу\~вимоги «припинитиправо власності за відповідачем на будинковолодіння в цілому» - суд знаходить її необгрунтованою та безпідставною, виходячи з такого. В позові позивач НЕ посилався на незаконність реєстрації за відповідачем [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння. Крім того, з матеріалів справи та доданих доказів не вбачається і часу забудови спірного будинковолодіння, що, у свою чергу, не дає можливості встановити, які будівлі та споруди були збудовані на день смерті [PERSON] та на які позивач може претендувати. Крім того, позовні вимоги в частині визначення частки майна, на яку претендує позивач - є неконкретизованими, оскільки не дають можливість визначити точну частку у спірному майні, на яку, як вважає позивач, він має право. Отже, підсумовуючи викладене, суд знаходить, що оскільки позивач не обгрунтовує незаконність набуття [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння, вимоги позивача є неконкретизованими, тобто такими, що не дають можливості чітко зрозуміти на яке саме майно у спірному будинковолодіння претендує позивач та унеможливлюють чітко визначити частку позивача у цьому майні тому такі вимоги є необгрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити. При цьому, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] визнав ту обставину, що дійсно позивач [PERSON] проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті, тому вимоги про встановлення факту спільного проживання позивача з [PERSON] підлягає задоволенню. За таких обставин, у задоволенні зустрічних позовів слід відмовити та первісний уточнений позов задовольнити частково, а саме задовольнити вимогу про встановлення юридичного факту, та в іншій частині первісного уточненого позову відмовити. Вирішуючи вимогу [PERSON] та його представника [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд виходить з такого. Згідно вимог ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», зазначено: «встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». Зважаючи на те, що у позовах відмовлено у зв`язку з їх необгрунтованістю, тому підстав для застосування строку позовної давності немає. З приводу посилання представника позивача за первісним позовом [PERSON] на те, що заяви про відмову від прийняття спадщини у спадковій справі є незаконними, суд зазначає, що законність прийняття чи відмови у прийнятті спадщини не були предметом розгляду в межах даної справи, тому суд такі посилання відхиляє. Щодо інших аргументів учасників справи, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обгрнутовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з врахуванням того, що первісний позов задоволено частково, та відмовлено у задоволенні зустрічних позовів.

Outcome: partial