Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Качмар В.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 530240.86 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що протягом 2017 2018 років [PERSON] були безпідставно отримані належні позивачу грошові кошти в сумі 258 812,00 грн., у тому числі: 27.06.2017 20 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 28.06.2017 19 899,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 29.06.2017 8 358,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 02.07.2017 16 750,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 01.08.2017 22 885,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.08.2017 19 920,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 10.08.2017 23 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 25.08.2017 19 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 06.09.2017 12 835,50 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 14.09.2017 2 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.10.2017 2 865,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.10.2017 10 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 14 800,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 12 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 03.01.2018 1 500,00 грн. (на рахунок Відповідача [NUMBER] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.01.2018 10 000,00 грн. (на рахунок Відповідача [NUMBER] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 16.02.2018 16 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.05.2018 20 000,00 грн. (з рахунку 4627055105217565 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 18.05.2018 7 000,00 грн. (з рахунку 5221191100143717 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). 09 07 2024 позивач в особі свого представника звернувся до відповідача з вимогою добровільно вжити заходів щодо повернення позивачу коштів в сумі 258812,00 грн., а також добровільно вжити заходів щодо передання позивачу всіх доходів, які були отримані відповідачем за рахунок належних позивачу коштів в період часу з 2017 року по 2024 року. Крім того, у зв`язку з виникненням заборгованості просить стягнути 3 % річних у розмірі 51915.06 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 219513 грн. Ухвалою від 26 липня 2024 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. 08 серпня 2024 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимоги посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. 13 серпня 2024 року представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якої представник зазначає, що строк позовної давності не сплив оскільки відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції, яка діє з 02 04 2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла з 17 03 2022 до 30 01 2024), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] \~ [PERSON] про витребування доказів відмовлено. У задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовільнити. Відповідач в судове засідання не з?явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, виходить з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 27 червня 2017 року по 07 травня 2018 року з банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено перекази грошових коштів отримувачу [PERSON] , які були здійснені наступним чином: 27.06.2017 переказ у сумі 20000,00 грн, 28.06.2017 переказ у сумі 19899.50 грн., 29.06.2017 переказ у сумі 8358.00 грн., 02.07.2017 переказ у сумі 16750.00 грн, 01.08.2017 переказ у сумі 22885.300 грн., 09.08.2017 переказ у сумі 19920.00 грн., 10.08.2017 переказ у сумі 23000.00 грн., 25.08.2017 переказ у сумі 19000.00 грн., 06.09.2017 переказ у сумі 12835.50 грн., 14.09.2017 переказ у сумі 2000.00 грн., 04.10.2017 переказ у сумі 2865.60 грн., 07.10.2017 переказ у сумі 10000.00 грн., 09.10.2017 переказ у сумі 14800.00 грн., 09.10.2017 переказ у сумі 12000.00 грн., 16.02.2018 переказ у сумі 16000.00 грн., 07.05.2018 переказ у сумі 20000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № [NUMBER] за період 27.06.2017 07.05.2018, виданою АТ «Приватбанк». З 03 по 04 січня 2018 року з банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено перекази грошових коштів отримувачу [PERSON] , які були здійснені наступним чином: 03.01.2018 переказ у сумі 1500,00 грн, 04.01.2018 переказ у сумі 10000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № [NUMBER] за період 03.01.2018 по 04.01.2018, виданою АТ «Приватбанк» 18 травня 2018 року з банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено переказ грошових коштів отримувачу [PERSON] , який був здійснений наступним чином: 18.05.2018 переказ у сумі 7000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № [NUMBER] за 18.05.2018, виданою АТ «Приватбанк». Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, враховуючи зміст відзиву на позовну заяву, кошти у загальному розмірі 258812,00 грн були зараховані на рахунок [PERSON] . 09 липня 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Качмара В.О. засобами поштивого зв`язку (номер відправлення в АТ «УКРПОШТА» 8010000002830) на адресу [PERSON] надіслав Вимогу № 0907/01-В, в якій зазначив, що протягом 2017 - 2018 років [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , були отримані належні [PERSON] грошові кошти в сумі 258 812,00грн., у тому числі: 27.06.2017 року - 20 000,00 грн.; 28.06.2017 року - 19 899,00 грн.; 29.06.2017 року - 8 358,00 грн.; 02.07.2017 року - 16 750,00 грн.; 01.08.2017 року - 22 885,00 грн.; 09.08.2017 року - 19 920,00 грн.; 10.08.2017 року - 23 000,00 грн.; 25.08.2017 року - 19 000,00 грн.; 06.09.2017 року - 12 835,50 грн.; 14.09.2017 року - 2 000,00 грн.; 04.10.2017 року - 2 865,00 грн.; 07.10.2017 року - 10 000,00 грн.; 09.10.2017 року - 14 800,00 грн.; 09.10.2017 року - 12 000,00 грн.; 03.01.2018 року - 1 500,00 грн.; 04.01.2018 року - 10 000,00 грн.; 16.02.2018 року - 16 000,00 грн.; 07.05.2018 року - 20 000,00 грн.; 18.05.2018 року - 7 000,00 грн. [PERSON] пропонував добровільно вжити заходів щодо повернення до йому коштів в сумі 245 977,00 грн., а також добровільно вжити заходів щодо передання до йому всіх доходів, які були отримані [PERSON] за рахунок належних [PERSON] коштів в період часу з 2017 року до 2024 року. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, у розмірі 258812,00 грн, отриманих у період з 27.06.2017 по 18.05.2018. [PERSON] вважає, що [PERSON] набув за його рахунок грошові кошти у розмірі 258812,00 грн без достатньої правової підстави, зокрема за відсутності будь-яких цивільно-правових зобов`язань між сторонами, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Судом встановлено, що [PERSON] здійснив переказ грошових коштів [PERSON] , знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу грошові кошти неодноразово, а саме з 27 червня 2017 року по 18 травня 2018 року різними сумами було здійснено 19 платежів. Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі неодноразово з різних банківських рахунків, що виключає наявність помилки в його діях, поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Доводи позивача про те, що відповідач набув грошові кошти безпідставно, всупереч ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, та на теперішній час не підтверджені жодним належним, допустимим та достовірним доказом, як того вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Щодо клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, зазначеної\~у постанові від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Оскільки, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову та його необґрунтованість, відтак заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача не підлягає оцінці при вирішенні сказаного спору по суті. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення в порядку ст. 1212-1213 ЦК України з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 258812,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 51915.06 грн. та інфляційних збільшення у розмірі 219513 грн.

Outcome: dismissed