Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

14 грудня 2023 року [PERSON] з використанням системи «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточнення (а.с. 68-75) просить: - визнати недійсним договір комісії № 7849/20/006700, укладений 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» та [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7849/20/006700 транспортного засобу, укладений 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», як продавцем, та фізичною особою [PERSON] , як покупцем, згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупця транспортний засіб марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та застосувати наслідки недійсності правочину; - скасувати державну реєстрацію [PERSON] на автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , здійснену в територіальному сервісному центрі № 8046 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (ФІЛІЯ ГСЦ МВС) згідно заяви від 16 грудня 2020 року № 282430362; - скасувати державну реєстрацію [PERSON] на автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , здійснену в територіальному сервісному центрі № 8046 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (ФІЛІЯ ГСЦ МВС) згідно заяви від 06 січня 2021 року № 284277965; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , придбаний на підставі договору купівлі-продажу № 8046/2021/2375131 транспортного засобу, укладеного 06 січня 2021 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 04 липня 2019 року, виданого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., позивач набула право власності на автомобіль «TOYOTA PRADO 150», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належав спадкодавцю, який доводився їй чоловіком - [PERSON] . Після отримання вказаного свідоцтва позивач технічний паспорт не замінювала та жодних доручень з перереєстрації автомобіля третім особам не надавала. У подальшому вказаний транспортний засіб разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу позивач передала в тимчасове користування [PERSON] . Наприкінці квітня 2021 року позивачу стало відомо, що 27 липня 2020 року без її згоди та проти волі [PERSON] її транспортним засобом незаконно заволодів [PERSON] у співучасті з іншими особами. Також, від [PERSON] позивач дізналася, що за фактом незаконних дій [PERSON] за заявою [PERSON] Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області 14 січня 2021 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021110000000015 за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 189 Кримінального кодексу України. 08 лютого 2022 року [PERSON] визнано потерпілою в указаному кримінальному провадженні. У ході здійснення досудового розслідування було встановлено, що після незаконного заволодіння транспортним засобом «TOYOTA PRADO 150» (номер шасі [NUMBER] ) без дозволу власника було здійснено його незаконне відчуження, чим позбавлено позивача права володіти та розпоряджатися вказаним майном. Так, 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7849/20/006700, згідно з яким продавець зобов?язався передати у власність покупця за 5000 грн. транспортний засіб марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] . На підставі поданої 16 грудня 2020 року до територіального сервісного центру № 8046 [PERSON] заяви на нього здійснено перереєстрацію транспортного засобу з реєстраційним номером [NUMBER] та видано свідоцтво [NUMBER] . Слідством також встановлено, що для забезпечення здійснення реалізації транспортного засобу, який на праві спільної сумісної власності належав позивачу та її чоловіку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» у сервісному центрі 8046 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві підтвердило свої повноваження договором комісії № 7849/20/006700 від 15 грудня 2020 року. У вказаному договорі зазначено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] від 07 грудня 2020 року [PERSON] надає Товариству з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» дозвіл здійснювати повноваження відносно транспортного засобу «TOYOTA PRADO 150», номер кузова [NUMBER] . Водночас, із відповіді приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чернявського В.В. слідує, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину № НМН230665 вказана юридична особа не є спадкоємцем, а спадковим майном виступає зовсім інший транспортний засіб. Дані факти свідчать про те, що поведінка представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» при укладенні договору комісії та договору купівлі-продажу належного позивачу транспортного засобу суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, а відповідачем [PERSON] укладено даний правочин під впливом обману, оскільки представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» не мав жодних повноважень представляти інтереси померлого [PERSON] та укладати договір купівлі-продажу автомобіля, у зв`язку з чим є підстави для застосування наслідків недійсності правочину. У подальшому, 06 січня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2021/2375131, згідно з яким продавець зобов?язався передати у власність покупця за 600000 грн. транспортний засіб марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі поданої 06 січня 2021 року [PERSON] до територіального сервісного центру № 8046 заяви на нього здійснено перереєстрацію транспортного засобу з реєстраційним номером [NUMBER] та видано свідоцтво [NUMBER] . 08 лютого 2022 року слідчим під час здійснення обшуку за місцем проживання [PERSON] було вилучено транспортний засіб «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] , а також ключі до вказаного автомобіля, а 11 лютого 2022 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва на вилучене майно накладено арешт. 27 липня 2022 року постановою процесуального прокурора з матеріалів кримінального провадження № 12021110000000015 виділено матеріали кримінального провадження № 1202211000000264 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 Кримінального Кодексу України, а 21 вересня 2022 року у вказаному кримінальному провадженні прокурором затверджено обвинувальний акт та скеровано його до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду по суті. Остаточне судове рішення у вказаній справі на час складання позовної заяви не прийнято. Оскільки позивач не надавала згоди на будь-які правочини щодо відчуження спірного автомобіля, реєстрація зазначеного транспортного засобу за [PERSON] та [PERSON] були здійснені неправомірно. Позивач не здійснювала відчуження належного їй автомобіля і останній вибув з її володіння іншим шляхом, а тому він повинен бути витребуваний у відповідача [PERSON] на підставі статті 388 Цивільного кодексу України. Позивач є власником транспортного засобу, а відповідач [PERSON] добросовісним набувачем цього майна, а тому належним способом захисту в даному випадку є віндикація, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачам строк для подачі відзиву на позов. В установлений судом строк відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позову та просить відмовити позивачу в його задоволенні. Так, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань Мельник Денис Володимирович повідомив про незаконне заволодіння спірним транспортним засобом 20 квітня 2021 року, а позивач звернулася із заявою лише 07 лютого 2022 року, тобто більше ніж через півтора роки після незаконного заволодіння майном. Крім того, із поданої [PERSON] заяви від 20 квітня 2021 року слідує, що [PERSON] , який з його слів, заволодів транспортним засобом, був відомий йому на момент заволодіння, а саме - [INFO] . Крім того, з показань [PERSON] , які вона надала слідчому під час допиту в якості свідка 31 травня 2021 року, слідує, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , якому на праві власності належав автомобіль «TOYOTA PRADO 150», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Після отримання 04 липня 2019 року свідоцтва про право власності на вказаний автомобіль вона даний автомобіль не перереєстровувала, жодних доручень щодо перереєстрації нікому не надавала, реєстраційний номер не змінювала. У кінці 2018 року вона фактично продала вказаний автомобіль [PERSON] , передавши йому автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та два ключі від автомобіля, а [PERSON] сплатив їй за автомобіль 30000 доларів США. За усною домовленістю позивач повинна була перереєструвати на [PERSON] вказаний автомобіль після оформлення спадщини. Факт оплатного придбання автомобіля у [PERSON] підтверджує і [PERSON] , про що свідчать протоколи допиту від 06 квітня 2021 року, 17 травня 2021 року та протокол слідчого експерименту від 18 травня 2021 року. З матеріалів кримінального провадження слідує, що під час фактичного володіння [PERSON] автомобілем «TOYOTA PRADO 150» (з кінця 2018 року і до 27 липня 2020 року), а саме 27 липня 2019 року невстановленими особами були здійснені дії щодо перереєстрації вказаного автомобіля від імені [PERSON] , який помер більш як за рік до вказаних дій. У результаті перереєстрації було змінено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та здійснено маніпуляції з реєстраційним номером. Позивач передала автомобіль [PERSON] наприкінці 2018 року (до того як оформила спадщину), що підтверджує і [PERSON] , тоді як свідоцтво про право власності на автомобіль було отримано позивачем 04 липня 2019 року. З кінця 2018 року фактичним власником автомобіля став [PERSON] , який вказаний автомобіль купив, внаслідок чого [PERSON] право власності фактично втратила. Під час фактичного володіння [PERSON] вказаним автомобілем його було в незаконний спосіб 27 серпня 2019 року (від імені покійного на той час [PERSON] ) перереєстровано, що створило умови для скоєння шахрайських дій відносно відповідача [PERSON] . На даний час судове рішення у кримінальній справі не прийнято, факт незаконного заволодіння транспортним засобом судом не встановлено, а отже не встановлено і факт того, що майно (автомобіль) вибуло з володіння [PERSON] , якому позивач передала майно у володіння, не з її волі іншим шляхом. Таким чином, пункт 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України не може бути застосований до спірних відносин. Позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що ухвалення у кримінальному провадженні № 1202211000000264 від 27 липня 2022 року за частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України за обвинуваченням [PERSON] обвинувального вироку не є обов?язковою умовою для визначення факту незаконного заволодіння транспортним засобом, так само як і виправдання останнього за недоведеністю вини не може бути доказом спростування того факту, що спірне майно вибуло з володіння власника не з її волі. Сам факт звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно неї злочину, пов?язаного з незаконним заволоднням її транспортним засобом, здійснення органом досудового розслідування кримінального переслідування особи, яка незаконно ним заволоділа, а також відсутності прийняття за вказаною заявою рішення про закриття кримінального провадження через встановлену відсутність події кримінального правопорушення є прямим доказом того, що спірний автомобіль вибув з володіння позивача не з її волі. Крім того, додані до відзиву копії протоколів допитів свідків, в яких відображені покази осіб, не є допустимими доказами та не можуть бути розцінені, як покази свідків, оскільки допитана у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у судовому засіданні потерпіла [PERSON] спростувала факт одержання від [PERSON] будь-яких грошових коштів. Відповідач [PERSON] подав заперечення, в якому, зокрема, зазначив, що на даний час факт незаконного заволодіння транспортним засобом не встановлено, а позивач у свою чергу не надала переконливих доказів на підтвердження факту вибуття автомобіля з володіння власника або особи, якій вона передала майно у володіння, не з їхньої волі, а іншим шляхом. Крім того, з показань позивача та [PERSON] слідує, що спірний автомобіль позивач передала [PERSON] вкінці 2018 року та він вибув з його володіння проти його волі 27 липня 2020 року. Однак, позивач дізналася про це наприкінці квітня 2021 року, а із заявою до правоохоронних органів звернулася лише 07 лютого 2022 року, тобто більше, ніж через півтора роки після того, як автомобіль вибув з її володіння проти її волі. Така поведінка позивача вказує на відсутність у неї прав на автомобіль, спростовує факт вибуття автомобіля з володіння позивача проти її волі та викликає підозру у вчиненні шахрайських дій стосовно відповідача [PERSON] . Відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» та [PERSON] відзиви на позов не подали. Третя особа - Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) подала пояснення, в яких, зокрема, зазначила, що перереєстрація 16 грудня 2020 року транспортного засобу марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150 УНІВЕРСАЛ-В», сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , проводилася в територіальному сервісному центрі № 8046 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, визначених пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388). Крім цього, державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на транспортний засіб у законодавчому розумінні цього поняття та не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб, оскільки Законом України «Про дорожній рух» та Порядком № 1388 передбачено здійснення державної реєстрації (перереєстрації) саме транспортних засобів, а не права власності особи на транспортні засоби. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 травня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Вказав, зокрема, що після отримання позивачем свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний автомобіль, остання передала його [PERSON] , з яким була в дружніх відносинах. Позивач і [PERSON] домовилися, що [PERSON] згодом або придбає цей автомобіль у позивача або допоможе продати за 30000 доларів США. Грошові кошти [PERSON] позивачу не передавав. Після передачі позивачем автомобіля [PERSON] , останній став користуватися ним. Пізніше, внаслідок неправомірних дій щодо [PERSON] , транспортним засобом заволоділи інші особи. [PERSON] після вибуття автомобіля з його володіння спочатку позивачу не повідомив цей факт, оскільки ним заволоділи знайомі йому люди і він намагався сам вирішити це питання. Позивачу [PERSON] повідомив про вказані обставини в 2021 році. Оскільки автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею та поза волею [PERSON] , якому вона передала автомобіль у користування, а тому наявні підстави для його витребування. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Вказали, зокрема, що факт передачі позивачем [PERSON] автомобіля в 2019 році спростовується матеріалами кримінального провадження, в якому йдеться про те, що передача автомобіля мала місце ще в 2018 році і позивач його фактично продала за 30000 доларів США. У 2019 році саме [PERSON] провів незаконні дії щодо перереєстрації автомобіля (у зв`язку із встановленням ГБО) від імені та на ім`я вже на той час померлого [PERSON] , у зв`язку з чим було змінено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Викликає сумнів і факт незаконних дій щодо [PERSON] , оскільки [PERSON] мав борги і автомобіль він передав знайомому [PERSON] у рахунок боргу, тому він і не повідомляв позивача про вказані обставини, бо намагався сам вирішити ці питання і тому, що фактично купив автомобіль у позивача. [PERSON] у кримінальному провадженні визнаний потерпілим не був. Також, відсутні докази, що автомобіль у [PERSON] вибув незаконно. Крім того, позивач добровільно передала [PERSON] автомобіль, у зв`язку з чим витребування автомобіля на підставі статті 388 Цивільного кодексу України та застосування віндикації є неможливим. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно і належним чином за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлявся шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Представник третьої особи у судовому засіданні вказала, що перереєстрації автомобіля були на підставі наданих документів, які відповідають Порядку. Заслухавши доводи представника позивача, відповідача [PERSON] , його представника, представника третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 березня 2006 року (а.с. 110 том 2). 21 травня 2013 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 23 на звороті - 24 том 1). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 57 том 1). 04 липня 2019 року державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право власності, згідно з яким [PERSON] , що є пережившою дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом складається з автомобіля марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 1», 2012 року випуску номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 56 на звороті том 1). Також, 04 липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] , діюча на підставі розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 травня 2019 року за № 308 та змін до нього від 10 червня 2019 року за № 410 від імені малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON] по спадковій справі № 65-2019, уклали договір про поділ спадкового майна, на підставі якого [PERSON] виділено у власність та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, а саме на 1/2 частку автомобіля марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 1», 2012 року випуску (а.с. 111, 112 том 2). Після отримання вказаних свідоцтв позивач реєстрацію автомобіля на своє ім`я не здійснила. 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» (комісіонер) та [PERSON] (комітент) в особі [PERSON] , яка діє на підставі свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 07 грудня 2020 року, укладено договір комісії № 7849/20/006700, згідно з умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 1», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 108 том 2). Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] від 07 грудня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чернявським В.В., та листа приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чернявського В.В. № 461/01-16 від 08 червня 2021 року слідує, що спадщина, на яку видане це свідоцтво стосується спадкоємця [PERSON] , а спадщина складається з 1/2 частки транспортного засобу марки RENAULT SANDERO 46В випуску 2013 року, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та 1/2 частки транспортного засобу марки ЗАЗ 110307, випуску 2006 року, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 19 на звороті, 20 том 1). У подальшому, 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7849/20/006700, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця транспортний засіб «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за власником транспортного засобу 27 серпня 2019 року, а покупець зобов`язався сплатити продавцю ціну транспортного засобу, зазначену в пункті 3.1. договору, в порядку та на визначених цим договором умовах прийняти транспортний засіб. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору, ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складає 5000 грн. (а.с. 27 на звороті-28 том 1). Згідно із заявою [PERSON] № 282430362 від 16 грудня 2020 року, поданою начальнику ТСЦ 8046, транспортний засіб «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу на підставі договору комісії № 7849/20/006700 від 15 грудня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» та [PERSON] ; договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7849/20/006700 від 15 грудня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» та [PERSON] та видано останньому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (реєстраційний номер [NUMBER] ) (а.с. 24 на звороті - 26, 28 на звороті - 29 том 1). 06 січня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2021/2375131, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця транспортний засіб «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 16 грудня 2020 року ТСЦ 8046, а покупець зобов`язався сплатити продавцю ціну транспортного засобу, зазначену в пункті 3.1. договору, в порядку та на визначених цим договором умовах прийняти транспортний засіб. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору, ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складає 600000 грн. (а.с. 32 на звороті - 33 том 1). Згідно із заявою [PERSON] № 284277965 від 06 січня 2021 року, поданою начальнику ТСЦ 8046, транспортний засіб «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2021/2375131 від 06 січня 2021 року, укладеного в ТСЦ, та видано [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (реєстраційний номер [NUMBER] ) (а.с. 30 на звороті - 31 том 1). 14 січня 2021 року Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12021110000000015 та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення [PERSON] , [PERSON] та особою на ім`я [PERSON] у липні 2020 року шахрайських дій у вигляді заволодіння комп`ютерним обладнанням, що належить [PERSON] (а.с. 136 том 1). Також, із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021110000000015 слідує, що 20 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначив, що 27 липня 2020 року [PERSON] , [PERSON] та інші невстановлені особи за вказівкою [PERSON] за попередньою змовою між собою, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , неподалік ТЦ «4РУМ» біля невстановленого ресторану поруч, вимагали у [PERSON] грошові кошти в сумі 147000 доларів США за неіснуючий борг та відібрали в останнього автомобіль «TOYOTA PRADO 150», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вартістю 720000 грн., який належить [PERSON] . [PERSON] звернулася до органів поліції щодо незаконного заволодіння належним їй транспортним засобом «TOYOTA PRADO 150», 2012 року випуску 07 лютого 2022 року (а.с. 136 -138 том 1). Із копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 31 травня 2021 року слідує, що з кінця 2018 року транспортним засобом «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO 150», 2012 року випуску по технічному паспорту керував [PERSON] , якому вона надала технічний паспорт на авто та два ключі. За усною домовленістю з [PERSON] він надав їй грошову суму за дане авто - 30000 доларів США та після отримання спадщини вона повинна була перереєструвати автомобіль на нього, однак до теперішнього часу він до неї стосовно перереєстрації не звертався, а тому по факту вказаний автомобіль належить їй (а.с. 160-163 том 1). Крім того, у протоколі допиту свідка [PERSON] від 08 квітня 2021 року та протоколі допиту потерпілого [PERSON] від 17 травня 2021 року також зазначено, що [PERSON] дуже добре спілкується із дружиною померлого [PERSON] - [PERSON] . Після оформлення спадщини вона повинна була переоформити належний їй автомобіль на нього, оскільки він уже виплатив їй кошти. Керував він вказаним автомобілем по технічному паспорту (а.с. 142-147, 148-152, том 1). Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2022 року в справі № 759/2394/22 накладено арешт на транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150», сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] , ключі до вказаного автомобіля (а.с. 45-47, том 1). 27 липня 2022 року постановою прокурора відділу Київської обласної прокуратури про виділення матеріалів кримінального провадження виділено з кримінального провадження № 12021110000000015 від 14 січня 2021 року в окреме кримінальне провадження № 1202211000000264 від 27 липня 2022 року матеріали досудового розслідування щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України за підозрою [PERSON] (а.с. 41 на звороті - 42 том 1). На даний час обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12022110000000264, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 липня 2022 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України, перебуває на розгляді в суді. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частин першої, третьої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре » - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Частина перша статті 388 Цивільного кодексу України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388 Цивільного кодексу України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. Викладене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування. Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого. Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача. Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 Цивільного кодексу України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 Цивільного кодексу України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі було висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02 червня 2021 року в справі № 761/44057/19 та у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 липня 2023 року в справі № 753/18555/19. Із указаними правовими висновками погодилася і Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 752/5281/20. Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. До вказаних висновків прийшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 червня 2018 року в справі № 742/3315/16-ц, 02 червня 2021 року в справі № 761/44057/19. Судом встановлено, що позивач добровільно на підставі усної домовленості передала [PERSON] належний їй транспортний засіб - «TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150», ключі від автомобіля та технічний паспорт на транспортний засіб і останній користувався ним. У подальшому спірний транспортний засіб було відчужено на підставі договору комісії та договорів купівлі-продажу, а останнім набувачем став [PERSON] . З огляду на встановлені судом у справі обставини добровільного передання позивачем належного їй автомобіля [PERSON] разом із ключами та технічним паспортом на транспортний засіб, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд вважає, що спірний автомобіль вибув із володіння позивача з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача. Щодо вимог позивача про визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу, а також скасування державної реєстрації спірного автомобіля за відповідачами слід зазначити таке. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 201/12569/16-ц. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння. При цьому, норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановаі Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. З огляду на наведене, вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed