Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, в якому просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому квартирою [ADDRESS] шляхом звільнення майна з-під арешту накладеного ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №755/20095/15-ц. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.12.2021 року позивач став власником зазначеної вище квартири. Державну реєстрацію права власності на квартиру проведено ПНКМНО Пономарьовою Д.В. на підставі рішення №62309798 від 15.12.2021 року. Разом з цим, під час здійснення своїх законних прав власника позивачу стало відомо про те, що квартира перебуває під арештом накладеним ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №755/20095/15-ц. Особа, в інтересах якої встановлене обтяження: [PERSON] . Наявність зареєстрованих арештів порушує права та законні інтереси позивача, як власника, щодо вільного користування та розпорядження майном. Позивач вбачає грубе порушення своїх прав, гарантованих чинним законодавством України, у зв`язку з дією відповідного обтяження, оскільки таким чином порушується принцип приватної власності, зокрема право позивача вільно розпоряджатись своїм майном. Позов про зняття арешту з майна пред`являється власником, а відповідачем є особа в інтересах якої накладений арешт на майно. Ухвалою суду від 19.06.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача 04.07.2024 року ознайомився з матеріалами справи, однак в установлений судом строк сторона відповідача не скористалась своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами 08.07.2024 року, однак своїм правом на подання письмових пояснень не скористалась. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності і взаємозв`язку, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до наявного в матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 15.12.2021 року здійснено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за ТОВ «2Х2 Фінанс» на підставі договору купівлі-продажу №3176 від 15.12.2021 року. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] перебуває під обтяженням у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №755/20095/15-ц. Особа в інтересах якої встановлене обтяження - [PERSON] . Убачається, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №755/20095/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та визнання права власності на квартиру. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №755/20095/15-ц задоволено заяву сторони позивача [PERSON] та накладено арешт на кв. [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2016 року у справі №755/20095/15-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, визнання права власності на квартиру задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) серія та номер: 5, видане 08.01.2015 року, видавник: Апатенко М.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.03.2022 року у справі №755/20095/15-ц відмовлено [PERSON] у скасуванні заходів забезпечення позову вжитих на підставі ухвали суду від 03.11.2015 року. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині. У зазначеній ухвалі також вказано, що обґрунтовуючи заяву про скасування заходів забезпечення [PERSON] послався на те, що в рамках розгляду справи Апеляційним судом м. Києва встановлено, що після визнання недійсними результатів прилюдних торгів майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення. В задоволенні вимог про визнання права власності за [PERSON] суд відмовив. Таким чином, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , примусово вибула з володіння [PERSON] та була передана для погашення заборгованості. У зв`язку з чим, заявник вважає, що на даний час необхідність у забезпеченні позову відпала та просить його скасувати. Убачається, що позивач ТОВ «2Х2 Фінанс», яке на теперішній час є власником кв. [ADDRESS] , не було учасником справи №755/20095/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. При цьому із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні в справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У рішенні суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які оскаржуються. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 607/15533/17. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право особи на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ст.ст. 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України). Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 386, 391 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , однак він обмежений у можливості реалізації своїх правомочностей власника, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року у справі №755/20095/15-ц накладений арешт на квартиру в інтересах [PERSON] . Поряд із цим, позивач набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2021 року (реєстровий номер 3176), не був учасником справи №755/20095/15-ц та із матеріалів справи не вбачається, що він є зобов`язаною особою перед [PERSON] . За загальним правилом заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно з частиною сьомою статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. При цьому із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. За наведених обставин, суд встановивши, що права позивача як власника квартири порушуються наявністю заборони на належне йому майно, при цьому таку заборону він не має процесуальної можливості зняти в межах справи №755/20095/15-ц, оскільки не був її учасником, заявлений позов підлягає до задоволення. Приймаючи рішення у справі, суд, зокрема, керувався і правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 607/15533/17. На підставі викладеного,

Outcome: approved