Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

06 червня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06 березня 2010 року. 27 вересня 2021 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме: 27 серпня 2013 року, сторони придбали в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Квартиру було оформлено на відповідача. Відповідач не надає їй документів, що підтверджують право власності на житло, не зважаючи на те, що вона витратила багато фізичних та матеріальних зусиль на належний догляд за житлом та його ремонт, відповідач не впускає її в квартиру, постійно її ображає, погрожує побиттям, тому вже понад два роки вона з сином змушена винаймати житло. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідача на її користь судові витрати. З урахуванням положення п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд розглядає справу в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки позовні вимоги випливають зі спору про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просить їх задовільнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки 27 серпня 2013 року між ним та ПАТ АБ "Укргазбанк" був укладений договір іпотеки №380/08/2013/0180 на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, житловою площею 30 кв.м, загальною площею 44,04 кв.м, по [ADDRESS] , термін дії договору до 25 серпня 2028 року, зобов`язався повернути кредит в розмірі 88 320 гривень. У квітні 2023 року ним було достроково погашено кредитну заборгованість по вказаному кредитному договору. 20 квітня 2023 року, відповідно до акту приймання-передачі документів справи позичальника, йому було передано банком всі правовстановлюючі документи на вказану квартиру. 06 березня 2010 року ним було укладено шлюб з позивачем, який розірвано рішенням суду від 27 вересня 2021 року. Позивач не проживає з серпня 2020 року по теперішній час у спірній квартирі, що підтверджується відповідним актом, тобто, сторони фактично не проживали разом з серпня 2020 року та позивач ніякого відношення до кредиту не мала. За час спільного сімейного життя позивач не приймала фінансової участі у погашенні кредиту на придбання квартири, він самостійно утримував свою сім`ю, так як з 2007 року працював підземним механіком ШУ "Першотравенське". Таким чином, квартира придбана ним за його особисті кошти. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК). Судом встановлено, що з 06 березня 2010 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2021 року №186/192/21 підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: 27 серпня 2013 року відповідач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу за реєстровим номером 1-2233, кредитний договір №380/08/2013/0180 та договір іпотеки №380/08/2013/0180з без оформлення заставної, за якими придбав у іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копіями відповідних договорів. Термін дії договору до 25 серпня 2028 року, сума кредиту 88 320 гривень Копією листа-повідомлення від 13 квітня 2023 року підтверджується, що [PERSON] достроково погасив кредитну заборгованість по кредитному договору №380/08/2013/0180 від 27 серпня 2013 року перед ПАТ АБ "Укргазбанк", тому договір іпотеки №380/08/2013/0180з без оформлення заставної був припинений. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №8494537 від 27 серпня 2013 року підтверджується, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] . Актом ПП "Комунальщик-2" від 12 червня 2024 року підтверджується, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає по [ADDRESS] з серпня 2020 року по теперішній час. Довідкою ПАТ АБ "Укргазбанк" від 26 липня 2024 року підтверджується, що станом на 26 липня 2024 року заборгованість по кредитному договору №380/08/2013/0180, укладеному 27 серпня 2013 року з [PERSON] відсутня, кредит був повністю погашений 12 квітня 2023 року, договір закритий 13 квітня 2023 року. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] , перебуваючи в зареєстровану шлюбі з [PERSON] , уклав кредитний договір з ПАТ АБ "Укргазбанк" та на кредитні кошти, в іпотеку, придбав квартиру [ADDRESS] . Сума кредиту - 88 320 гривень. Квартира була придбана 27 серпня 2013 року. Рішенням суду від 27 вересня 2021 року №186/192/21 про розірвання шлюбу між сторонами по справі, яке набрало законної сили, встановлено, що 15 вересня 2020 року сторони припинили шлюбні відносини, що не заперечується сторонами по справі. Шлюб між сторонами розірвано 27 вересня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З виписки з особового рахунку [PERSON] , наданою ПАТ АБ "Укргазбанк" про щомісячну сплату кредитних коштів, за які було придбано спірну квартиру, вбачається, що [PERSON] , за час перебування у шлюбі з [PERSON] по день припинення фактичних шлюбних відносин між ними - 15 вересня 2020 року, сплатив суму кредиту за сумісні кошти подружжя в розмірі 47 804,79 гривень. Решту суми кредиту на придбання нерухомого майна, відповідач [PERSON] сплатив за власні кошти, не перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, - 40 515,21 гривень. Погасив кредит достроково у квітні 2023 року. Доказів зворотного суду не надано. Таким чином, 54% вартості нерухомого майна сплачено сторонами по справі за спільні кошти у період перебування в шлюбі та по день припинення шлюбних відносин, а 46% вартості - сплатив відповідач за особисті кошти. Тобто, право власності відповідача на вказану квартиру дорівнює 73% (46% особисті кошти та 27% половина грошових коштів, сплачених за житло під час проживання сторін у шлюбі та ведення ними спільного господарства), а право власності позивача, відповідно - 27%. Доводи відповідача про те, що всю вартість квартири він сплатив за свої особисті кошти, не знайшов підтвердження в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає за можливе частково задовільнити позовні вимоги позивача, визнавши за нею право спільної часткової власності на 27/100 частки квартири [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] право спільної часткової власності на 73/100 частки вказаного житлового приміщення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача, підлягає стягненню з відповідача на її користь судовий збір в розмірі 605,60 гривень, решту судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved