Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) через представника [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просив стягнути з останньої на свою користь суму заборгованості за договором позики від 28.10.2021 року у сумі 805 078,44 грн., що станом на 31.05.2024 року еквівалентно 19 878,48 доларів США та 8 050,78 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.10.2021 року між сторонами було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі за №4155. За умовами вказаного договору, позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 132 225,20 грн., що прирівняні до іноземної валюти та за курсом НБУ на день укладення договору позики становить 5 014,00 доларів США. Крім того, відповідачем було складено заяву, якою підтверджено отримання грошових коштів. Також умовами договору сторони погодили, що повернення грошей здійснюється у м. Києві у готівковій формі у наступному порядку: 28.11.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.01.2022 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США. На день подачі позову грошові зобов`язання позичальник не виконала та не повернула кошти у сумі 5 014,00 доларів США. Крім того, за умовами п. 4 Договору позики стороною позивача нараховано пеню по 23.02.2022 року у загальному розмірі 14 766,00 доларів США, а також згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України по 23.02.2022 року 86,35 доларів США інфляційних втрат, 12,13 доларів США 3% річних. Відповідач не повертає вказані грошові кошти, що призвело до порушення прав та інтересів позивача, що змушує його звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, але його представник подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, а також позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, конверт із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, відповідач зверталась до суду з клопотання про відкладення раніше призначеного судового засідання на 16.09.2024 року для подачі відзиву, проте у подальшому таким правом не скористалась. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України). Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2024 у справі відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 28 жовтня 2021 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі за №4155. За умовами п. 1 Договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 132 225,20 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 5 014,00 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 28 січня 2022 року. Як вказано у п. 2 Договору позики, повернення позиченої суми грошових коштів повинне проходити у м. Київ у готівковій формі у такому порядку: 28.11.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.01.2022 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США. Позичальник своїм підписом у цьому договорі підтверджує факт отримання грошових коштів від позикодавця (п. 9 Договору позики). Крім того, факт отримання грошових коштів від [PERSON] позичальник [PERSON] підтвердила у власноручно написаній заяві від 28.10.2021 року. Про кожен факт повернення грошових коштів за даним договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів (п. 3 Договору позики). search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1#843245" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно умов Договору позики від 28.10.2021 року, позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти саме у гривні, тобто, 28.11.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.12.2021 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США, 28.01.2022 року - повернення грошової суми в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США. За офіційним курсом НБУ станом на 28.10.2021 року 1 долар США складає 26,3712 грн. Таким чином, 28.11.2021 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США (тобто 4 957,79 грн.), 28.12.2021 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США (тобто 4 957,79 грн.), 28.01.2022 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США (тобто 122 309,63 грн.). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, а отже зобов`язана повернути позивачу отриману суму боргу за договором позики від 28.10.2021 року. При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». У даному випадку за договором позики відповідач отримала грошові кошти у гривні і зобов`язалась їх повернути саме у гривні. Тобто, сума неповернутих коштів складає 132 225,20 грн. При цьому, сторона позивача помилково визначила еквівалент суми за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2024 року (день складання позовної заяви), а не за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики. Щодо можливості стягнення пені суд зауважує наступне. 28.11.2021 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США (тобто 4 957,79 грн.), 28.12.2021 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 188,00 доларів США (тобто 4 957,79 грн.), 28.01.2022 року позичальник зобов`язалась повернути грошову суму в гривні, еквівалент якої становить 4 638,00 доларів США (тобто 122 309,63 грн.). Як вказано у п. 4 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми. Враховуючи загальну суму отриманих коштів 132 225,20 грн., 10 % від цієї суми складає 13 222,52 грн. в день. Загальна кількість днів прострочення з 29.11.2021 року по 23.02.2022 року складає 87 днів, а загальний розмір пені - 1 150 359,25 грн. При цьому, сторона позивача здійснила обрахування суми пені у розмірі 10% від неповернутої суми за певний період, а не від суми отриманих коштів. Тому, розглядаючи справу у межах заявлених вимог, судом здійснюється аналогічний розрахунок, але від неповернутої суми за кожен період, визначеної у гривневому еквіваленті. 1) з 29.11.2021 грн. по 23.02.2022 року, 10 % від неповернутої суми 4 957,79 грн. складає 459,779 грн. в день. Кількість днів прострочення 87 днів. Сума пені складає 43 132,77 грн. (459,779 грн.*79 днів). 2) з 29.12.2021 року по 23.02.2022 року, 10 % від неповернутої суми 4 957,79 грн. складає 459,779 грн. в день. Кількість днів прострочення 57 днів. Сума пені складає 28 259,40 грн. (459,779 грн.*59 днів). 3) з 29.01.2022 року по 23.02.2022 року, 10 % від неповернутої суми 122 309,63 грн. складає 12 230,963 грн. в день. Кількість днів прострочення 26 днів. Сума пені складає 318 005,04 грн. (12 230,963 грн.*26 днів). Тобто, загальна сума пені за вказані періоди складає 389 397,21 грн. Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Таким чином, за період з 29.11.2021 грн. по 23.02.2022 року розмір пені не має перевищувати 5 879,49 грн., що розраховано за допомогою програми «Ліга-Закон» у розділі «Корисні інструменти». Стосовно стягнення інфляційних витрат та 3 % річних слід зазначити наступне. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Судом обраховано розмір 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми «Ліга-Закон» у розділі «Корисні інструменти» за наступні періоди. 1) з 29.11.2021 грн. по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти 4 957,79 грн., сума 3% річних складає 35,45 грн., а інфляційні втрати - 175,42 грн. 2) з 29.12.2021 року по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти 4 957,79 грн., сума 3% річних складає 23,23 грн., а інфляційні втрати 144,81 грн. 3) з 29.01.2022 року по 23.02.2022 року, враховуючи неповернуті кошти 122 309,63 грн., сума 3% річних складає 261,37 грн., а інфляційні втрати - 1 956,95 грн. Тобто, загальний розмір, нарахованих за ст. 625 ЦК України 3% річних складає 320,02 грн. та інфляційні втрати - 2 276,88 грн. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти боргу за договором позики від 28.10.2021 року в сумі 132 225,20 грн., пеню у розмірі 5 879,49 грн., 3% річних 320,02 грн. та інфляційні втрати 2 276,88 грн., а загалом 140 701,59 грн., що є наслідком часткового задоволення позову. Згідно ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 407,02 грн. пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial