Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ДІЄСА». Позовними вимогами просить стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати у розмірі 42 357 грн 23 коп.; компенсацію за 71 невикористаний календарний день відпустки у розмірі 37 331 грн 31 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, покликаючись на те, що з 05 травня 2014 року перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІССА», що підтверджуються записами у трудовій книжні АФ № 887557. Однак 29 березня 2024 року вона була звільнена Наказом № 700/28/03/011 від 29.03.2024 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідач виплату заробітної плати проводив нерегулярно, з порушенням встановлених термінів, виплати могли здійснюватись частково і за різні періоди. Остання виплата заробітної плати була здійснена відповідачем 06.03.2024 в сумі 4 000 грн. Таким чином, на момент звільнення відповідачем їйбуло нараховано і не виплачено заробітну плату, а також компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у загальному розмірі 79 688 грн 54 коп., з яких: 42 357 грн 23 коп. - нарахованої та невиплаченої заробітної плати та 37 331 грн 31 коп. - компенсації за 71 день невикористаної відпустки. Підтвердженням факту існування заборгованості є Розрахунковий листок за кожен місяць з жовтня 2023 року по квітень 2024 року, а також Довідка, яка видана боржником за період з жовтня 2023 року по квітень 2024 року. Згідно даних, які вказані у Формі ОК-7 Пенсійного фонду України Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] по ТОВ "ДІЄСА" з 01.07.2023 року до звільнення 29.03.2024 року по теперішній час відсутні через несплату відрахувань до Пенсійного фонду України, відповідно не зарахований трудовий стаж, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідача відносно своїх працівників. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав. З урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] з 05 травня 2014 року перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», що підтверджуються записами у трудовій книжці [NUMBER] (а.с. 6). 29 березня 2024 року [PERSON] була звільнена Наказом № 700/28/03/011 від 29.03.2024 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення відповідачем було нараховано та не виплачено позивачці заробітну плату, а також компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у загальному розмірі 79 688 грн 54 коп. з яких: 42 357 гри 23 коп. - нарахована та невиплачена заробітна плата та 37 331 грн 31 коп. - компенсація за 71 день невикористаної відпустки. Підтвердженням факту існування заборгованості є Розрахунковий листок за кожен місяць з жовтня 2023 року по квітень 2024 року, а також Довідка, яка видана [PERSON] боржником за період з жовтня 2023 року по квітень 2024 року. У відповідності з положеннями частини другої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома статті 43 Конституції України). За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 Кодексу законів про працю України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Причини невиплати заробітної плати позивачу представник відповідача суду не пояснив, відзиву на позовну заяву не надав. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача. Водночас, згідно статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частинами першою-другою статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести перед судом розмір заробітної плати, що встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Право на звернення до суду передбачене статтею 233 Кодексу законів про працю України, а саме у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 Кодексу законів про працю України України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 Цивільного процесуального кодексу України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Належних та допустимих доказів, які б спростовували\~ обставину невиплати позивачу суми повної заборгованості по заробітній платі\~ суду не надано. З врахуванням вказаного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині заборгованості із заробітної плати у розмірі 42 357 грн 23 коп. та компенсації за 71 невикористаний календарний день відпустки у розмірі 37 331 грн 31 коп. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2024 по 22.10.2024 У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення судового збору у розмірі 3028 грн. з відповідача в дохід держави. Також, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. На підставі наведеного, відповідно до статті 43 Конституції України, статей 21, 94, 115, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 2, 15, 24, 34 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved