Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

13.11.2023 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Огієнко Б.С., звернулась до суду з позовною заявою, якою просить встановити факт постійного спільного проживання заявниці із спадкодавцем\~ [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини\~\~ [INFO] за адресою: [ADDRESS] ,\~в тому\~числі у\~період з\~вересня 2020 року по\~день смерті\~спадкодавця [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина на частину житлового будинку [ADDRESS] , яка належить померлому на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 19.11.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. за реєстровим номером 2124. За життя [PERSON] заповітів не склав. Представник позивача зазначає, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за померлим [INFO] [PERSON] . За заявою [PERSON] . Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою 19.09.2023 року була заведена спадкова справа №490П/2023 за померлим [PERSON] . Маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка, [PERSON] звернулася до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, проте у вчиненні нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено у зв`язку із неподанням нотаріусу у встановлені строки заяви про прийняття спадщини та відсутності підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На момент смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] хоча і була на час відкриття спадщини зареєстрована за іншою адресою, але фактично проживала зі своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Цей факт підтверджується довідкою ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 18.09.2023 року, копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , здійснених позивачем за період з 2020 р по 2022 р., фотокарток подружжя, а також поясненнями свідків. Крім того, [PERSON] після смерті чоловіка здійснила його поховання. В зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 20.11.2023 року позовну заяву залишено без руху, як таку, що подана без додержання вимог, викладених у п.4 ст. 177 ЦПК України, та позивачу наданий час для усунення недоліків. 22.11.2023 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 29.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 04 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника Харківської міської ради Бабак О.В., яка діє на підставі довіреності, в якому міститься клопотання про продовження строку для подання відзиву, яке ухвалою суду від 03.07.2024 року задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву. Прийнято відзив представника відповідача Харківської міської ради Бабак О.В. на позовну заяву [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою суду від 23.07.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Огієнко В.С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Так, [PERSON] пояснила, що вона з 2003 року з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах. Шлюб офіційно зареєстрували в 2021 році. З вересня 2020 року вона разом з [PERSON] проживали в буд. [ADDRESS] . Позивач зазначила, що не реєструвала своє місце мешкання в буд. [ADDRESS] , оскільки в цьому не було потреби. Будинок її реєстрації знаходиться недалеко від будинку, в якому вона мешкала фактично. [PERSON] зазначила, що чоловік помер раптово, вона його виявила коли прийшла з роботи до дому. Також вказала, що вона сплачувала комунальні послуги за адресою мешкання. Мати [PERSON] померла, а з батьком останній не спілкувався. Чоловік раніше перебував в шлюбі, розлучився, дітей не мав. Позивач зазначила, що вона спільних дітей з [PERSON] не має. Також вказала, що раніше вони мешкали в будинку за місцем її реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а потім в 2020 році переїхали в буд. [ADDRESS] . [PERSON] наголосила, що вона на момент смерті [PERSON] мешкала з останнім в буд. [ADDRESS] та займалася організацією його поховання. Інших спадкоємців [PERSON] не має. Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. 04.06.2024 року через систему «Електронний суд» від Харківської міської ради за підписом представника відповідача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила у позові відмовити та зазначила, що датою смерті [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про смерть від 20.01.2023 серія [NUMBER] , є 14.01.2023, про що 14.01.2023 складено відповідний актовий запис № 807, місце державної реєстрації Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Із наданих заявником документів вбачається, що місцем реєстрації [PERSON] , є [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ) Волохіної О.В. від 19.08.2023 № 132/02-3/17 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало її померлому чоловіку, [PERSON] , у зв`язку з тим, що позивач пропустила встановлений законом строк прийняття спадщини. Проте позивач звернулася до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не із заявою про встановлення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини. У своїй заяві [PERSON] зазначає, що вона хоча і була на час відкриття спадщини зареєстрована за іншою аніж її чоловік адресою, але фактично проживала зі свої чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Відсутність заяв та скарг відносно [PERSON] у відділі поліції № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області жодним чином не підтверджує факт постійного проживання позивача зі [PERSON] на час відкриття спадщини. Надані до суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг за період 2020 та 2022 роки також не є достатніми та належними доказами такого факту. Щодо наданих до суду фотокарток, представник відповідача вважає, що вони не дозволяють неупереджено та об`єктивно встановити хто саме на них зображений. Самі по собі фотокартки та показання свідків, допитаних за ініціативою позивача, не можуть бути достатніми і беззаперечними доказами факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Будь-яких інших належних документальних доказів, що свідчать про постійне місце проживання із померлим [PERSON] позивачем не надано. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, суд встановив наступне. 10 вересня 2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано Індустріально-Немишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №1387, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.09.2021 (а.с. 9). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 20.01.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 12). На час смерті [PERSON] належала частину житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 19.11.2017року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. за реєстровим номером 2124 (а.с. 17-18). Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №490П/2023, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.79-92). За життя [PERSON] не залишив заповіту. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 серпня 2023 року [PERSON] у справі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що [PERSON] в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] не подала, на час відкриття спадщини, не була зареєстрована разом зі спадкодавцем, факт проживання її з [PERSON] вона підтвердити документально не може. Позивач наголосила, що на час смерті її чоловіка [PERSON] , яка настала [INFO] , вона постійно проживала разом із своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] , та вважає, що єдиним способом підтвердити цей факт є встановлення факту, що має юридичне значення, у судовому порядку. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Як вже було констатовано судом, позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому, позивач зазначила, що встановлення факту необхідно для оформлення її спадкових прав в нотаріальному порядку. Згідно з ч. 5 ст.\~11\~Цивільного\~кодексу\~України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК\~України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України). Встановлено, що між сторонами у справі має місце спір про право щодо спадкового майна, яке залишилось після померлого [PERSON] , тому, з огляду на положення частини 4 статті 315 ЦПК України, [PERSON] підставно звернулася до суду саме в порядку позовного провадження. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи № 165/2486/19, провадження № 61-1355св21 (постанова від 26 січня 2022 року). Відповідно до статті 1216\~ЦК\~України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218\~ЦК\~України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.\~1223\~ЦК\~України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~1226\~ЦК\~України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За змістом ст.\~1258\~ЦК\~України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК\~України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Приписами ч. 3 ст.\~1268\~ЦК\~України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст.\~1269\~ЦК\~України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270\~ЦК\~України строк. Згідно з ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для набуття права на спадкування за законом на підставі\~статті 1264 ЦК України\~необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269\~ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Отже, перелік допустимих доказів у даному випадку не є вичерпний. Згідно зі статтею 29\~ЦК\~України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із позовною заявою (заявою) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відповідно до статті 2\~Закону\~України\~«Про свободу\~пересування\~та\~вільний вибір\~місця\~проживання\~в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При цьому відсутність реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268\~ЦК\~України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі № 643/790/20, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 198/132/21, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою\~статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21. Відповідно до ст.\~1297\~ЦК\~України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Приписами ст.\~76\~ЦПК\~України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст.\~77\~ЦПК\~України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК\~України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст.\~81\~ЦПК\~України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до копії паспорту [PERSON] серія [NUMBER] , виданого Фрунзенським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 25.07.2006 р, позивач з 11.08.1995 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно Інформації з реєстру територіальної громади м.Харкова станом на 14.01.2023 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 82). Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] суду повідомила, що вона зі своїм чоловіком [PERSON] проживали в буд. [ADDRESS] з вересня 2020 року по 14 січня 2023 року. Раніше вона та [PERSON] проживали за адресою її реєстрації в буд. [ADDRESS] . Жили сім`єю, мали спільний побут, до них приходили гості, сусіди, друзі. Вказала, що частина будинка [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору дарування, а інша частина сусідові. [PERSON] працювала швачкою, а чоловік надавав послуги СТО, зароблені гроші вони витрачали разом. Комунальні послуги, надані за адресою: [ADDRESS] сплачувала [PERSON] на поштовому відділенні № [NUMBER] . Спільних дітей [PERSON] з [PERSON] не мають. В будинку [ADDRESS] позивач разом з [PERSON] робили паркан, красили вікна та кришу. Спільні кошти витрачали на придбання продуктів харчування, побутові речі. Позивач вказала, що її чоловік помер вдома в буд. [ADDRESS] , вона його виявила коли прийшла з роботи до дому, після чого викликала поліцію та займалася його похованням. На день смерті [PERSON] позивач проживала разом зі своїм чоловіком в буд. [ADDRESS] . [PERSON] заповіту не складав, батьків та дітей немає. [PERSON] зазначила, що вона єдина спадкоємиця. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він мешкає в другій частині будинку [ADDRESS] та є сусідом позивача. Даний будинок та подвір`я розділені на два окремих входи. [PERSON] та [PERSON] мешкали разом приблизно 20 років і свідок сприймав їх як чоловіка та дружину. Спочатку [PERSON] та [PERSON] проживали разом в будинку по [ADDRESS] , а потім переїхали в будинок [ADDRESS] де і мешкали останні 4 роки. Свідок зазначив, що [PERSON] часто приходив до свідка в гараж, де вони спілкувалися. В свою чергу свідок приходив до [PERSON] та [PERSON] в гості. Останній раз [PERSON] приходив до гаражу свідка за день до своєї смерті і скаржився на біль в животі. [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживала разом з останнім в будинку [ADDRESS] . Про смерть [PERSON] свідку по телефону повідомила [PERSON] , яка повернувшись з роботи знайшла його мертвим. Свідок зазначив, що [PERSON] та [PERSON] мешкали постійно разом і він сприймав їх як чоловіка та дружину. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він мешкає в буд. [ADDRESS] . [PERSON] був його другом, якого він знає 30 років. [PERSON] та [PERSON] мешкали разом приблизно 15-20 років. Спочатку [PERSON] та [PERSON] проживали разом в будинку по [ADDRESS] , а потім в 2020 році переїхали в будинок [ADDRESS] . Свідок приходив до [PERSON] та [PERSON] в гості, а вони в свою чергу приходили до свідка в гості кожного тижня. Також вказав, що у [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] був огород, який вони разом саджали та доглядали, а також обробляли дерева. Він сприймав [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружину. [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживала разом з останнім в будинку [ADDRESS] . Факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] в будинку [ADDRESS] підтверджується також відповідним актом від 29.08.2024 (а.с. 23), листом №13292/114 від 18.03.23 начальника ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області [PERSON] (а.с. 29), інформаційної довідки (характеристики) від ДОП СП ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області капітана поліції Бондаренка Вадима (а.с. 30), квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с. 32-38). Крім того, надана позивачем копія договору-замовлення на організацію поховання від 14.01.2023 року свідчать про те, що [PERSON] займалася організацією поховання [PERSON] (а.с. 31). З урахуванням\~досліджених у\~судовому засіданні\~письмових доказів,\~показань свідків,\~суд дійшов\~висновку про\~доведеність факту\~постійного проживання [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~разом зі\~спадкодавцем [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~на час\~відкриття спадщини\~ [INFO] за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в тому\~числі у\~період з\~вересня 2020\~року по\~день смерті\~спадкодавця \~ [INFO] ,\~та наявність підстав для його встановлення у судовому порядку. Доводи, які наведені Харківською міською радою у відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~та\~застосування практики\~Європейського\~суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: approved