Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 03 липня 2020 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 437. В обґрунтування позову зазначала, що 03 липня 2020 року вона та [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Подружнє життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя, сварки та розбіжності під час вирішення життєвих питань. Між ними втрачені почуття любові та поваги. Вони не ведуть спільне господарство та проживають окремо. Рішенням суду від 05 червня 2023 року із відповідача на її користь стягнуті аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки від усіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову, і до досягнення сином повноліття. Подальше спільне життя подружжя і збереження цього шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Надання судом строку для примирення подружжя вважає недоцільним. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Загородній Є.О. у судовому засіданні позов підтримали та зазначали, що з квітня 2024 року сторони спільне господарство не ведуть, проживають вони окремо, просили суд позов задовольнити та не надавати сторонам строк для примирення подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення, також у поданому до суду відзиві на позов зазначав, що сторони не проживають разом із квітня 2024 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 липня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 437. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Із відповідача на користь позивача рішенням суду від 05 червня 2023 року стягнуто аліменти на дитину в розмірі частки заробітку (доходу). Відповідно до ч. ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18 виклав правовий висновок та зазначив, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Судом встановлено, що з квітня 2024 року сторони шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, примиритися вони не бажають. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, позов визнав повністю. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть та проживають окремо, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження цього шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно із ч. ч 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. За змістом ч. ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України порядок розподілу судових витрат між сторонами, зокрема, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн., позивач [PERSON] надала суду договір про надання професійної правничої допомоги № 25/04, укладений 25 квітня 2024 року між нею та адвокатом Загороднім Є.О., акт про прийняття-передачу наданих послуг 26 квітня 2024 року до договору про надання професійної правничої допомоги № 25/04. У підпункті 3.1.1 зазначеного договору сторони погодили види та вартість правничої (правової) допомоги (розмір гонорару) у справі, а саме: складання позовної заяви та подання позову до суду в розмірі 4000 грн. Із квитанції № 9К32-Р679-39ВХ-69НА від 01 травня 2024 року вбачається, що позивач [PERSON] сплатила адвокату Загородньому Є.О. за умовами вказаного договору про надання професійної правничої допомоги у цій справі грошові кошти в розмірі 4000 грн. Клопотання про зменшення цих витрат відповідач [PERSON] до суду не подавав. Враховуючи наведене, надані позивачем [PERSON] докази підтвердження понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн., суд вважає, що на користь позивача [PERSON] із відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Враховуючи визнання позову відповідачем [PERSON] до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що позивачу [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України із державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого нею згідно із квитанцією № 7А0М-А3А9-Н1Р5-С554 від 01 травня 2024 року судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп., така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved