Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

До суду звернувся керівник Кременецької окружної прокуратури в інтересах держави із позовною заявою до Кременецької міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки з одночасним припиненням речових прав на них, повернення на користь держави земельних ділянок з незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначено, Кременецькою окружною прокуратурою в межах кримінального провадження №12020210000000164 від 03.04.2020 вивчено дотримання вимог земельного та водного законодавства при використанні земельних ділянок. Встановлено, що рішенням Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30.03.2015 №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі», затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами: 1,7243 га кадастровий номер 6123482300:04:001:0244 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів; 0,2757 га кадастровий номер 6123482300:04:001:0245 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів. Також вказаним рішенням передано [PERSON] безоплатно у власність вказані земельні ділянки. Відомості щодо реєстрації права власності на вищевказані земельні ділянки внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.04.2015. Однак, вказані земельні ділянки не могли бути передані у власність [PERSON] без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, оскільки частина вказаних ділянок знаходиться в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги річки Іква, тобто включають в себе землі, що відносяться до земель водного фонду. Враховуючи наведене, земельні ділянки площею 1,7243 га за кадастровим номером 6123482300:04:001:0244 та площею 0,2757 га за кадастровим номером 6123482300:04:001:0245 передані у власність з порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України. Позивач просив суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30.03.2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі»; - скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6123482300:04:001:0244 площею 1,7243 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї, що зареєстровано за [PERSON] рішенням за №20772879 від 20.04.2015; - скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6123482300:04:001:0245 площею 0,2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї, що зареєстровано за [PERSON] рішенням за №20775093 від 20.04.2015; - повернути на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 6123482300:04:001:0244 площею 1,7243 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні [PERSON] ; - повернути на користь держави в особі Кременецької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 6123482300:04:001:0245 площею 0,2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, яка перебуває в незаконному володінні [PERSON] . Ухвалою суду від 19.04.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У відзиві на позов від 03.05.2022 представник відповідача [PERSON] адвокат Грек А.Б. Позовні вимоги відповідач не визнає. Вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Кременецька окружна прокуратура звернулась до суду в межах кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст.254 КК України, на її думку, після вивчення стану дотримання вимог земельного та водного законодавства при використанні земельних ділянок. Однак позивач не надає суду доказів на підтвердження винесення законного рішення судом за результатами розгляду цього кримінального провадження. Вказує, що на теперішній час кримінальне провадження в межах якого звернувся прокурор розглядається Кременецьким районним судом Тернопільської області (Суддя: Мочальська В.М., справа № 601/157/21). За таких обставин вважає, що розгляд цивільної справи належить зупинити до закінчення розгляду кримінальної справи. На думку прокурора, рішення Дунаївської сільської ради Тернопільської області від 30.03.2015 №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі» є незаконним. Однак, оспорюване прокурором рішення до теперішнього часу ніяким судом не скасовувалося, а отже воно є законним. Щодо доказів, які прокурор надає на підтвердження своїх позовних вимог, то вони є недопустимими, оскільки здобуті у кримінальному провадженні внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Вказує, що 15 квітня 2020 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУНП в Тернопільській області Антончак І.П. про надання дозволу на проведення огляду земельної ділянки з кадастровим номером 6123482300:04:001:0244, яка розташована в с.Куликів Кременецького району Тернопільської області, площею 1,7243 га, та належить на праві приватної власності [PERSON] . 28 серпня 2020 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУНП в Тернопільській області Антончак І.П. про надання дозволу на проведення огляду земельних ділянок з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244 та 6123482300:04:001:0245, які розташована в с.Куликів Кременецького району Тернопільської області і належать на праві приватної власності [PERSON] . 23 квітня 2020 року старший слідчий [PERSON] провів огляд земельних ділянок з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244 та 6123482300:04:001:0245, які розташовані в с.Куликів Кременецького району Тернопільської області, площею 1,7243 га та 0,2757 га та належать на праві приватної власності [PERSON] . Такі дії слідчого у кримінальному провадженні вважає не законними і направлені на порушення порядку здобуття доказів. Крім того, такі дії слідчого є незаконним проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконним проведення в них огляду чи обшуку, що залишилося поза увагою прокурора. Тобто, слідчий вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.162 Кримінального кодексу України. Крім того, прокурор у кримінальному провадженні вже подав цивільний позов у кримінальному провадженні, однак не виконав вимогу п.10 ч.3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на наведене просить відмовити в позові. У відповіді на відзив від 18 травня 2022 року представник позивача вважає, що аргументи, які навів у своєму відзиві адвокат відповідача не можуть взяті до уваги судом та є необгрунтованими із таких підстав. Зазначає, що на думку захисника, вищевказане рішення ніяким судом не скасовувалося, а отже воно є законним. Вказаний аргумент захисника є неаргументований. Жоден нормативно-правовий акт не вимагає подвійного скасування незаконного нормативного акту. Кожен доказ є самостійним і не залежить від огляду земельних ділянок. Водночас, захисник стверджуючи про наявність недопустимих доказів жодним чином не підтверджує який поданий доказ є недопустимим і яким чином ймовірний огляд, який на досудовому розслідуванні не проводився, впливає на докази по справі. Зазначає, що прокурором у кримінальному провадженні 01.02.2021 пред`явлено до Кременецького районного суду в цивільний позов у кримінальному провадженні (в порядку ст. ст. 61, 128 КПК України) - про відшкодування матеріальних збитків, що завдані кримінальним правопорушенням - про стягнення з [PERSON] на користь держави шкоди від зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту), в розмірі 63 319,99 гривень; про стягнення з [PERSON] на користь держави шкоди, що заподіяна внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, в розмірі 901,51 гривень. Таким чином, позов у кримінальному провадженні і вказаний позов містять різні предмети та подані з інших підстав. Отже, адвокат водить в оману суд про наявність іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Таким чином, заперечення представника відповідача, які наведені у відзиві на позов, є необґрунтованими та подані без врахування вимог закону. 17.05.2022 відповідач [PERSON] звернувся із клопотанням про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з позовом до Кременецької міської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки з одночасним припиненням речових прав на них, повернення на користь держави земельних ділянок з незаконного володіння, в межах кримінального провадження №12020210000000164 від 03.04.2020, передбаченого ч.1 ст.254 КК України. 29 січня 2021 року Кременецьким районним судом Тернопільської області призначено судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №12020210000000164 від 03.04.2020 (судова справа №601/157/21, суддя Мочальська В.М.) за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.254 КК України і на теперішній час відсутнє судове рішення, яким визнано [PERSON] винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.254 КК України. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 травня 2022 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. 23.05.2022 представник відповідача Кременецької міської ради подав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнає. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 06.06.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року зупинено провадження у даній справі до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 червня 2024 року поновлено провадження у цивільній справі. Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача Кременецької міської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Сідоров В.М. заперечують проти позовних вимог, вважають їх необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03.02.2015 [PERSON] звернувся із заявою до Дунаївської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами: 1,7243 га та 0,2757 га, які розташовані в межах населеного пункту села Куликів. Рішенням сесії Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області №677 від 04.02.2015 надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами: 1,7243 га та 0,2757 га, які розташовані в межах населеного пункту села Куликів, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування. 10.02.2015 [PERSON] звернувся до ТОВ «Галицькі землі» із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних діляноку власність [PERSON] загальною площею 2,0000 га, в тому числі 1,7243 га та 0,2757 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів, на підставі чого було виготовлено відповідний проект (а.с.20-41). Рішенням Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30.03.2015 №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі», вирішено затвердити [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площами: 1,7243 га кадастровий номер 6123482300:04:001:0244 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів; 0,2757 га кадастровий номер 6123482300:04:001:0245 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Куликів. Також вказаним рішенням передано [PERSON] безоплатно у власність вказані земельні ділянки. Як видно із листа Сектору в Тернопільській області Державного агентства водних ресурсів України від 17.06.2020 за №97/ТП/21-20, відповідно до ст.79 Водного кодексу України р. Іква належить до середніх річок. Станом на 17.06.2020 ніяких погоджувальних та дозвільних документів [PERSON] для місця ведення господарської діяльності чи створення штучних водойм на території с. Куликів Кременецького району Тернопільської області сектором не видавалось, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон р. Ікви на розгляд в сектор не надходили (а.с.49). Висновком експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 10.08.2020 №843/844/991-996-20-22 встановлено, що фактичне землекористування земельних ділянок з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244, 6123482300:04:001:0245, що розташовані в с. Куликів Кременецького району Тернопільської області не відповідає відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомостям розробленого Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] в межах населеного пункту с. Куликів Кременецького району Тернопільської області, не відповідає вимогам ч.1 ст.91 Земельного кодексу України, п.9 ст.35 Закону України «Про охорону земель». На земельних ділянках з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244, 6123482300:04:001:0245 наявні штучні водні. На земельних ділянках з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244, 6123482300:04:001:0245 наявні фактичні ознаки порушення ґрунтового покриву. Згідно меж земельної ділянки кадастровий номер 6123482300:04:001:0245, визначених при розробленні Проекту землеустрою щодо відведення земельних діляноку власність [PERSON] в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, станом на день проведення огляду (21.07.2020), вказана земельна ділянка частково (а саме 0,1923 га) розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водного кодексу України для середніх річок, а також встановлено, що ґрунтовий насип розташований повністю в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги та за межами земельної ділянки6123482300:04:001:0245. Згідно меж земельної ділянки кадастровий номер 6123482300:04:001:0244, визначених при розробленні Проекту землеустрою щодо відведення земельних діляноку власність [PERSON] в межах населеного пункту села Куликів Кременецького району Тернопільської області, станом на день проведення огляду (21.07.2020), вказана земельна ділянка частково (а саме 0,3384 га) розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водного кодексу України для середніх річок, а також встановлено, що ґрунтовий насип розташований повністю в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги та за межами земельної ділянки6123482300:04:001:0244. Листом від 23.01.2021 №01-113/02-18 Кременецька районна державна адміністрація Тернопільської області повідомила, що категорія земельних ділянок з кадастровими номерами 6123482300:04:001:0244, 6123482300:04:001:0245 - землі сільськогосподарського призначення. Згідно до листа Кременецької районної державної адміністрації від 24.01.2022 №02-122/02-20, генеральний план села Куликів Кременецького району розроблений проектним інститутом «Укрземпроект» м. Київ в 1972 році. Замовником містобудівної документації був колгосп «Заповіт Ілліча» Кременецького району Тернопільської області, зміни до згаданої містобудівної документації не вносились. Земельна ділянка за кадастровим номером 6123482300:04:001:0244 згідно генерального плану с. Куликів орієнтовно розташована частково на території визначеної генеральним планом існуючої житлової садибної зони, а частково на території, яка не охоплена проектними рішеннями генерального плану. Земельна ділянка за кадастровим номером 6123482300:04:001:0245 орієнтовно розташована на території визначеної генеральним планом існуючої житлової садибної зони. Відповідно до листа Волинського обласного центру з гідрометеорології від 25.02.2021 №993-02/03-184, річка Іква відноситься до середніх річок. Площа водозбору становить 2250 кв.км., довжина 156 км. Прибережна захисна смуга з обох берегів становить 50 м. Як видно із листа Кременецької міської ради від 12.01.2021 №46/02-25, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №724-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», територія Дунаївської сільської ради віднесена до Кременецької міської територіальної громади із адміністративним центром в місті Кременець. Тому, згідно підпункту 4 пункту 6-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сформована Кременецька міська територіальна громада з центом у місті Кременець є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Дунаївської сільської ради. Кременецька міська рада повідомила, що колишня Дунаївська сільська рада Кременецького району реорганізована шляхом приєднання до Кременецької міської ради, про що внесено відомості в Єдиний державний реєстр юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22.12.2021. Кременецька міська рада відповідно до пункту 6-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади - Дунаївської сільської ради Кременецького району (населені пункти селі Дунаїв, Богданівка, Куликів, Савчиці), з 26.11.2020. Технічною документацією по встановленню водоохоронних зон прибережних смуг малих річок і водойм Кременецького району Тернопільської області, виготовленою станом на 1980 рік та затвердженою рішенням виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів від 24.01.1980 №26, визначено, що вздовж берегів річок Іква і Горинь прибережна смуга запроектована шириною 60 м з обох берегів. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Статтею 21 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 ВК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2 ст. 3 ВК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до ст.58 ЗК України та ст.4 ВК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Відповідно до ст. 59 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми(ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.(ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (в редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ч.1 ст. 60 ЗК України(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Згідно до ч.1 ст.88 ВК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України. Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до ч.2 ст. 60 ЗК України, ч.2 ст. 88 ВК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Крім того, за положеннями ч. 6 ст. 88 ВК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин),у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434 (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб`єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Таким чином, відповідач у справі [PERSON] не міг законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість він набув таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим в результаті прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення. Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону. У справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року ЄСПЛ зробив наступні висновки. У вказаній справі ЄСПЛ судами встановлено, що заявник і його дружина придбали в 1960 році житловий будинок, частково побудований на ділянці узбережжя, що відноситься до категорії прибережної суспільної власності. Ряд рішень, які дозволяли тимчасове заняття прибережної суспільної власності на певних умовах і регулярно поновлювалися до грудня 1992 року, надавали заявникам законний доступ до власності. Справа «Броссе-Трибуле та інші проти Франції» стосується аналогічних фактів. У 1945 році мати заявників придбала житловий будинок, що відноситься до прибережної суспільної власності. Наступні користувачі землі ґрунтувалися на рішеннях префекта, які дозволяли її заняття, які систематично поновлювалися з вересня 1909 року по грудень 1990 року. У вересні 1993 року префект повідомив сторонам за обома справами, що набув чинності Закон про розвиток, захист і поліпшення прибережних зон (далі - Закон про прибережні зони), який не дозволяв йому знову поновлювати дозвіл на тих же умовах, оскільки Закон виключив будь-яке приватне використання прибережної суспільної власності, у тому числі використання житлового будинку. Однак префект запропонував укласти зі сторонами справ договір, який дозволив би обмежене і суворо індивідуальне користування, забороняючи передачу або продаж землі і будинків, а також проведення стосовно майна будь-яких робіт, окрім пов`язаних з обслуговуванням, і давав би державі можливість після закінчення терміну дії дозволу повернути власність в первісний стан або знову використовувати. Сторони відхилили пропозицію і в травні 1994 року звернулися до адміністративного суду з вимогою скасувати рішення префекта. У грудні 1995 року префект подав заяву до адміністративного суду, вказавши сторони як відповідачів щодо правопорушення, пов`язаного з незаконним втручанням у право громадського проїзду і проходу, оскільки вони продовжували незаконно займати суспільну власність. Він також вимагав видати стосовно них розпорядження про приведення берегової смуги в стан, що передував будівництву житлових будинків, за рахунок сторін і без надання компенсації. Державна рада, діючи як апеляційний суд останньої інстанції, постановила в березні 2002 року, що зазначена власність була частиною прибережної суспільної власності, що сторони не могли посилатися на речове право щодо землі або будівель і що обов`язок повернути землю в початковий стан без виплати компенсації не були заходами, які заборонені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЛуЇ Депаль подав заяву до ЄСПЛ, рішення за якою було ухвалено в лютому 2009 року. На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця. ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє Депаля. ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (п. 80) В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Також суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном». Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови. Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було» (п. 93). Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майномі конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству. За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки -відповідача [PERSON] . На думку суду, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірних земельних ділянок, розташованих в прибережній смузі річки Іква, відповідач не міг не знати про фактичне місцезнаходження цих ділянок. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цих ділянок, [PERSON] міг і повинен був знати про те, що зазначені ділянки належать до земель водного фонду. Згідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та скасування рішення Дунаївської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 30.03.2015 року №701 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та безоплатної передачі» як незаконного. Щодо позовної вимоги про повернення земельних ділянок. Судом встановлено, що спірні земельні ділянки належить до земель водного фонду (прибережна смуга). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює перешкоди у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц (провадження № 14-317цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. З огляду на наведене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки суд зазначає наступне. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції встановлено, що У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц. Таким чином, з урахуванням того, що прокурором також заявлено вимогу про повернення спірних земельних ділянок на користь держави в особі Кременецької міської ради, то вимоги про скасування державної реєстрації права власності на вказані земельні ділянки задоволенню не підлягають. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial