Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 02.04.2021 року між ТОВ "Служба миттєвого кредитування" та [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг № 2109217872113 шляхом підписання електронного договору, за яким кредитор надав позичальнику 5000 грн. шляхом переказу грошових коштів на карту позичальника, які боржник разом із нарахованими фіксованими відсотками зобов`язався повернути. При цьому строк кредитування відповідно до п. 1.9 договору становив 1 рік. При цьому 01.12.2021 року було укладено договір №1-12, за яким ТОВ "Служба миттєвого кредитування" відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2109217872113. Також 10.01.2023 року укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2109217872113. Однак на сьогоднішній день відповідач не повернув грошові кошти за договором та проценти за користування ними не сплачує, тому станом на 30.11.2021 р. заборгованість відповідача становила 89696,50 грн., з яких борг за кредитом 5000 грн., борг за процентами 84696,50 грн. Натомість, відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №1-12 від 01.12.2021 р., до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до відповідача в сумі 40800 грн., тобто 5000 грн. сума заборгованість за кредитом та 35800 грн. заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом. При цьому відповідно до реєстру боржників до договору відступлення прав вимог, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр», позивач набув права грошової вимоги до відповідача по договору № 2109217872113 від 02.04.2021 року в сумі 87587 грн., яка складається з 5000 грн. боргу за кредитом та 35800 грн. сума заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом, що перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», а також 46787 грн. заборгованість за нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитом за період з 01.12.2021 р. по 01.04.2022 р. Проте, враховуючи принцип розумності, позивач просить стягнути заборгованість з відповідача у розмірі саме 50648 грн, з яких борг за тілом кредиту 5000 грн., борг за процентами 45648 грн. Також ТОВ «Коллект Центр» поніс витрати на сплату судового збору в сумі 3028 грн., а також на надання правничої допомоги в сумі 13000 грн. Враховуючи викладене, просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором № 2109217872113 від 02.04.2021 р. в розмірі 50648 грн., витрати на сплату судового збору у розмірі 3028 грн. та на правову допомогу у розмірі 13000 грн. Не погоджуючись із позовом представник відповідача, адвокат Михайловська О. М., подала відзив, де вказувала, що за випискою з карткового рахунку відповідача за період з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року на картку [PERSON] з № [NUMBER] не надходили кошти від позивача, а відповідач не вчинював будь-які дії, спрямовані на виконання зазначеного кредитного договору, тому вимога позивача про наявність кредитної заборгованості відповідача не доведена. Також розмір боргу за відсотками в сумі 45648 грн. не підтверджений жодним розрахунком, хоча згідно умов п. 1.1, 1.3, 1.4 договору про надання фінансових послуг № 2109217872113 від 02.04.2021 року, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту кредит мав надаватися у сумі 5000 грн. строком на 13 днів зі сплатою відсотків у кінці строку в розмірі 1300 грн., тому кредитор не мав права нараховувати відсотки після спливу строку кредитування, тобто після 14.04.2021 року. Вимоги ж щодо стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК не заявлено. При цьому витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи та не відповідають критерію реальності таких витрат, тому підлягає суттєвому зменшенню внаслідок однотипності даного позову із іншими аналогічними позовами складеними адвокатським об`єднанням даному позивачу. На підставі викладеного просила суд відмовити в повному обсязі в задоволені позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача, підтримуючи доводи, викладені в позові, вказував, що за інформацією ТОВ «ФК «Вей Фор Пей» 02.04.2021 року об 7:58:48 було перераховано на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] грошові кошти у розмірі наданого кредиту 5000 грн., а виписка відповідача сформована за період з 05.04.2021 року по 30.06.2021 року, яким не було надано доказів на виконання зобов`язань та розрахунку наявного боргу. Додавав, що в п. 1.3 договору встановлено орієнтовний строк повернення кредиту 13 днів з моменту отримання кредиту, а п. 1.9 договору зазначено, що граничний строк кредитування 1 рік, а за п. 1.4 договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування протягом фактичного строку користування кредитом, тому з 02.04.2021 р. по 02.04.2022 р. позивачем було правомірно обраховано проценти за користування кредитом. Крім того відповідач не навів не співмірність витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене, просив суд позов ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення боргу задовольнити в повному обсязі. У запереченнях на відповідь на відзив, представник відповідача, підтримуючи доводи, викладені у відзиві на позов, вказувала, що виписка за картковим рахунком відповідача була сформованої за період з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року, на який не надходили кошти від позивача, а посилання позивача на застосування п. 1.4 кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом понад узгоджений строк кредитування є безпідставним, тому кредитор не мав права нараховувати відсотки після спливу строку кредитування, після 14.04.2021 року. Додавала, що робота адвоката була зведена до копіювання та засвідчення додатків до позовної заяви, що не може вважатися висококваліфікованою роботою у сфері права, що свідчить про необхідність зменшення заявлених до стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного просив суд відмовити в повному обсязі в задоволені позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року за клопотанням представника позивача було витребувано з АТ «Укрсіббанк» відомості щодо видачі [PERSON] на карту № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 5000 грн. Представники ТОВ «Коллект Центр» не висловили заперечень проти розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Ані відповідач, ані його представник, також не заперечували проти розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Таким чином суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 02.04.2021 року між ТОВ "Служба миттєвого кредитування" та [PERSON] за допомогою електронного підпису шляхом використання одноразового ідентифікатора було укладено договір про надання фінансових послуг № 2109217872113, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 5000 грн., який надається на строк, вказаний у анкеті-заяві та графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.1, 1.2 договору). Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 02.04.2021 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між ним та ТОВ "Служба миттєвого кредитування" такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд при цьому встановив, що згідно інформації ТОВ «Вен Фор Пей» від 13.08.2024 року та АТ «Укрсіббанк» від 30.10.2024 року вбачається, що грошові кошти в сумі 5000 грн. були зараховані 02.04.2021 року об 7.58 год. на картковий рахунок [PERSON] на картку відповідача № [NUMBER] у сумі 5000 грн. згідно із умовами укладеного між сторонами договору № 2109217872113. Отже, суд відкидає посилання представника відповідача на відсутність доказів перерахування коштів на рахунок [PERSON] в сумі 5000 грн., а також зауважує, що надана відповідачем виписка з карткового рахунку боржника в АТ «Укрсіббанк» від 09.10.2024 року не охоплює період зарахування такому відповідачу кредитних коштів в сумі 5000 грн. Також згідно п. 1.3 договору орієнтовний строк повернення кредиту 13 днів з моменту отримання кредиту. При цьому за п. 1.4.1 договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 13 день з моменту отримання кредиту, а за п. 1.9 граничний строк кредитування становить 1 рік. Натомість, згідно заяви-анкети від 02.04.2021 року, яка є додатком № 1 до кредитного договору, вбачається, що ознайомившись з типовим кредитним договором та усіма його додатками, включаючи Правила надання грошових коштів у позику, на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування», що розміщені на офіційному сайті, та погодившись з ним, відповідач просив надати йому кредит на особисті потреби у сумі 5000 грн. строком на 365 днів зі сплатою відсотків на 13 день з моменту отримання кредиту у розмірі 1300 грн. Також за Графіком платежів, що є Додатком № 2 до кредитного договору, вбачається, що кредит видається [PERSON] до 14 квітня 2021 року в сумі 5000 грн. зі сплатою відсотків в сумі 1300 грн., тому загальна вартість кредиту становить 6300 грн. Вказані умови крім того підтверджуються паспортом споживчого кредитування та інформацією про порядок укладення електронного договору, долучених до справи. Отже, проаналізувавши положення укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що кредитні кошти відповідач повинен був повернути через 13 днів, що вказано у анкеті-заяві позичальника та графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору, а також зафіксовано в п. 1.1, 1.2, 1.4.1 самого кредитного договору. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17, а також неодноразово підтверджена Верховним Судом у постановах від 4 березня 2020 року по справі № 632/2209/16 та від 7 жовтня 2020 року по справі № 450/2286/16-ц. Крім того у цьому сенсі суд вказує, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання послуг, оскільки останні це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. Таким чином у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем 02.04.2021 року позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо узгодження з відповідачем саме тих умов, про які вважав узгодженими кредитор за п. 1.9 договору. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Отже, на підставі викладеного вмотивування посилання представника позивача на п. 1.9 договору суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються сукупністю встановлених судом обставин справи. Судом також було встановлено, що 01.12.2021 року між ТОВ "Служба миттєвого кредитування" та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1/-12, за яким ТОВ "Служба миттєвого кредитування" відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги за кредитним договором № 2109217872113 від 02.04.2021 року, що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників та таким реєстром боржників. Крім того 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено Договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги за кредитним договором № 2008702135 від 08.05.2014 року, що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників та таким реєстром боржників, де вказано, що загальна заборгованість відповідача становить 87587 грн. За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином права вимоги за договором кредиту № 2109217872113 від 02.04.2021 року, укладеним [PERSON] із первісним кредитором, з рештою перейшло до ТОВ «Коллект Центр». З долучених до справи розрахунків ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 2109217872113 вбачається, що станом на 01.04.2022 року борг відповідача становив загалом 87587 грн., з якого з кредиту 5000 грн. та в сумі 82587 грн. Доказів проведення оплати [PERSON] на користь первісного або нового кредитора боргу суду не було надано. Суд звертає увагу на те, що за п. 1.4 договору від 02.04.2021 року № 2109217872113 проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту (13 днів); б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.6); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.в). З огляду на викладене суд зазначає, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Отже, регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України та охоронна норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року по справі № 912/1120/16. Таким чином якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема, настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд зазначає, що фактично п. 1.4 «б», 1.4 «в», 1.4 «г» договору № 2109217872113 від 02.04.2021 року встановлена відповідальність за порушення позичальником своєчасного повернення кредиту та відсотків, внаслідок чого визначається до сплати підвищена процентна ставка за користування кредитом понад встановлений 13-денний строк кредитування. Відтак, зі змісту даного пункту договору вбачається, що плата за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою встановлено саме за порушення строків повернення кредиту, тобто за невиконання грошового зобов`язання. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то за ч. 2 ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора він зобов`язаний сплатити проценти від простроченої суми боргу. Отже, п. 1.4.б, 1.4.в, 1.4.г кредитного договору встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання боржника. Однак суд вказує, що нарахована відповідачу заборгованість за процентами відповідно до п. 1.4.б, 1.4.в, 1.4.г договору № 2109217872113 майже в 63,5 разів перевищує заборгованість за нарахованими відсотками боржнику в сумі 1300 грн. в межах строку кредитування (13 днів). Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція була вкладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18. Виходячи з наведеного вмотивування, в охоронних правовідносинах, в яких права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд з огляду на не співмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, вважає, що нарахований за п. 1.4.б, 1.4.в, 1.4.г кредитного договору розмір процентів в сумі 82587 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, внаслідок чого в цій частині підлягає зменшенню до розміру нарахованих відсотків за користування кредитом, тобто до розміру 1300 грн. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що в [PERSON] перед позивачем судом було встановлено наявність загального боргу за кредитним договором від 02.04.2021 року саме в сумі 7600 грн., з яких 5000 грн. борг з тіла кредиту, 1300 грн. борг з нарахованих в межах строку кредитування (13 днів) відсотків та встановлений судом розмір боргу за відсотками в порядку ст. 625 ч. 2 ЦК України в сумі 1300 грн. Отже, суд зауважує, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр», заявлені до відповідача, підлягають на підставі викладеного судом вмотивування частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу на загальну суму 7600 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 13000 грн. підтверджуються наступними доказами. Так за договором № 01-07/2024, укладеним між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» 01.07.2024 року про надання правової допомоги, за яким адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання щодо надання юридичної допомоги позивачу, вартість якої узгоджується у окремих заявках на надання юридичної допомоги. Відповідно до заявки на надання юридичної допомоги №844 від 30.07.2024 року узгоджено перелік та вартість послуг щодо надання правової допомоги з супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 13000 грн. (2 години по 2000 грн. за надання усної консультації з вивчення документів та 3 години по 3000 грн. за складання позовної заяви для подачі до суду), надання якої підтверджується Актом №1 від 06.08.2024 року, оплата за які підтверджується квитанцією від 13.08.20234 року на загальну суму 130 000 грн., сплачена на загальну вартість послуг з урахуванням витрат на правову допомогу по інших клієнтах позивача. В той же час суд погоджується із позицією представника відповідача щодо необхідності зменшення заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу ТОВ «Коллект Центр», оскільки враховуючи витрачений час на надання допомоги позивачу з консультації та підготовки позовної заяви до відповідача до суду, заявлений розмір витрат на правничу допомогу суттєво не відповідає їх розумності та необхідності, враховуючи їх розмір та складність справи. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, зважаючи на заяву представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають зменшенню до 6500 грн., оскільки вони пов`язані з розглядом справи та їх такий розмір відповідає критеріям розумності та співмірності. При цьому враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр», то встановлений судом розмірі витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 6500 грн. підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто сумі 975,36 грн. (7600 / 50648 х 6500 = 975,36). Також відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати ТОВ «Коллект Центр» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто сумі 454,37 грн. (7600 / 50648 х 3028 = 454,37).

Outcome: partial