Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Молнар Тетяна Іванівна, звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, витребування майна, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М., приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І.\~ Позовні вимоги обґрунтовує тим,\~ що позивач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. [INFO] помер спадкодавець - [PERSON] , про що 23.07.2020 року Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) було зроблено відповідний актовий запис № 208 (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). На випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON] залишив заповідальне розпорядження на користь позивача [PERSON] . Із заповіту [PERSON] , посвідченого 27.03.2008 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я. і зареєстрованого в реєстрі за №841, вбачається, що все майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом матиме право, він заповідає позивачу. Позивач [PERSON] є рідною дочкою спадкодавця [PERSON] та є єдиним спадкоємцем до спадкового майна за заповітом. Згідно даних Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (№ 2114-1585349-2018) зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] з 24.03.1993 року є: [ADDRESS] . Виноградівського район, тобто за місцем реєстрації місця проживання батька позивачки-спадкодавця [PERSON] . Відповідно до повідомлення на адвокатський запит «Про надання інформації щодо реєстрації особи» від 30.03.2023 року за №02-22/1329 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , станом на 22.07.2020 року, тобто на день смерті [PERSON] , значилася зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , де був зареєстрований і померлий [PERSON] . Таким чином, позивачу [PERSON] після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , з урахуванням положень ч.5 ст.1268 ЦК України, з моменту відкриття спадщини належало спадкове майно, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148. Поскільки позивач [PERSON] на момент відкриття спадщини була зареєстрована з спадкодавцем за однією адресою і позивачем у визначений законом строк не було подано заяви про відмову від спадщини, тому вона є такою, що спадщину за померлим батьком [PERSON] прийняла. 23.03.2023 року позивач [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті її рідного батька [PERSON] , який помер [INFO] . Нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та роз`яснено, що свідоцтво на спадкове майно за законом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] видано в цілому на спадкове майно на ім`я її рідного брата [PERSON] , [INFO] , згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2023 року, виданого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М., за реєстровим №366. Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво про право на спадщину від 09.02.2023 року, складається в цілому із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148, та було рекомендовано звернутися за захистом своїх спадкових справ до суду (відмова нотаріуса за №131/02-14 від 24.03.2023 року). Позивач зазначає про те, що [PERSON] , [INFO] , протиправно отримав Свідоцтво про право на спадщину, оскільки свідомо приховав наявність спадкоємця за заповітом-позивачки [PERSON] та в подальшому здійснив відчуження спадкового майна, шляхом укладення договору дарування на користь свого рідного сина - [PERSON] , [INFO] , - тому позивач подає віндикаційний позов про витребування свого майна із чужого незаконного володінням та просить: - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 366, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М. щодо посвідчення та визнання спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148; - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого спадкового майна - земельну ділянку, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148, здійснену 09.02.2023 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М. (номер запису про право власності-49206905, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 269057432212); - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] (рнокпп: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (рнокпп: [NUMBER] ), житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148 (а.с. 1-12). Відповідач\~ подав відзив на позовну заяву (а.с.126-141). Відзив обґрунтовує тим, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних мотивів. Так, [INFO] помер дідик відповідача - [PERSON] , останнє місце проживання якого було: [ADDRESS] . 27.03.2008 року спадкодавець залишив заповіт, яким все майно, що залишиться після його смерті заповів своїй дочці, позивачці. До одруження позивач проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] . 4 квітня 2018 року вона одружилась з [PERSON] і через місяць виїхала проживати з чоловіком в Російську Федерацію, де живе до сьогоднішнього дня. ЇЇ батько - [PERSON] з 2012 року був паралізовний, лежачий хворий, який потребував стороннього і постійного догляду та допомоги. [INFO] помер батько позивачки, вона була повідомлена , але не приїхала на похорон. Приїхала в Україну у лютому 2023 року. В 6-ти місячний строк після смерті батька не зверталась із заявою на прийняття спадщини до нотаріуса. На момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в будинку разом із спадкодавцем його син, а відповідача батько - [PERSON] , який здійснював постійно догляд за батьком і прийняв спадщину відповідно до статті 1268 ЦК України. Позивачка в дійсності була і є зареєстрована за вказаною адресою, але фактично з травня 2018 року не проживала, так як виїхала за межі України в іншу державу, у тому числі й на час відкриття спадщини після смерті свого батька. Як випливає з викладеного, єдиним спадкоємцем за законом у відповідності до ст. 1261 ЦК України є син спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , який на день смерті батька проживав, був зареєстрований із з ним у спадковому будинку, тому прийняв спадщину. 23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М. правомірно, на законних підставах, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я, тому цей документ не може бути визнаний судом недійсним. Всі інші позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спадкове майно, про визнання недійсним договору дарування успадкованого майна відповідачем, витребування з чужого незаконного володіння будинку і земельної ділянки є похідними від визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, а тому і в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного просить постановити рішення, яким позивачу відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. Представник позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила такі задоволити з підстав наведених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила позовні вимоги та просила відмовити у задоволенні таких з підстав викладених у відзиві. Треті особи у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд при розгляді справи та за наслідками розгляду поданих клопотань витребував докази, допитав свідків, дослідив письмові докази на які сторони посилаються, як на підставу заявлених вимоги та заперечень (а.с. 39-114, 135-141, 145-147, 184 т.1). Заслухавши пояснення, показання свідків, дослідивши подані заяви, матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 1 та ст. 4 ЦК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приписами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що\~ позивач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом (а.с. 20, 21). [INFO] помер спадкодавець - [PERSON] , про що 23.07.2020 року Виноградівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) було зроблено відповідний актовий запис № 208 (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ) (а.с.19). На випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON] залишив заповідальне розпорядження на користь позивачки [PERSON] (а.с.20). Із заповіту [PERSON] , посвідченого 27.03.2008 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я. і зареєстрованого в реєстрі за №841 вбачається, що все майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом він матиме права, він заповідає позивачу. Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач [PERSON] є рідною дочкою спадкодавця [PERSON] та є єдиним спадкоємцем до спадкового майна за заповітом до спадкового майна свого рідного батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно даних Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, номер витяг: 2114-1585349-2018. в такому наявна відмітка про зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] з 24.03.1993 року, за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації місця проживання батька позивачки-спадкодавця [PERSON] (а.с.15). Відповідно до повідомлення на адвокатський запит «Про надання інформації щодо реєстрації особи» від 30.03.2023 року за №02-22/1329 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , станом на 22.07.2020 року, тобто день смерті [PERSON] , значилася зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , де був зареєстрований і померлий [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п. п. 3.21. 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.12 року № 296/5 вбачається: «У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу», відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, одним зі способів підтвердження місця постійного проживання, згідно до цього Порядку, є відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання. Зазначене узгоджується із правовим висновком, висловленим у Постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221/св18). Згідно до якого Верховний суд дійшов висновку про те, що сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про "автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини". Констатуючі такі обставини Верховний Суд у зазначеній справі виходив також із того, що спадкоємець фактично проживала разом із спадкодавцем і у встановленому порядку звернулась до нотаріуса із відповідною заявою. У свою чергу, як встановлено судом у даній справі позивач фактично не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, до нотаріуса у встановленому порядку із відповідною заявою про прийняття спадщини не зверталась, що стверджується матеріалами спадкової справи та відомостями з Державної прикордонної служби України (відповідно до яких позивач перебувала на території України у період 2019-2021 роки всього 12 днів (а.с. 39-114, 184). Тільки 23.03.2023 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті її рідного батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.23 т.1). Нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та роз`яснено, що свідоцтво на спадкове майно за законом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] видано в цілому на спадкове майно на ім`я її рідного брата [PERSON] , [INFO] , згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2023 року, виданого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойка С.М., за реєстровим №366. Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво про право на спадщину від 09.02.2023 року, складається в цілому із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки-2121210100:07:006:0148, та було рекомендовано звернутися за захистом своїх спадкових справ до суду (відмова нотаріуса за №131/02-14 від 24.03.2023 року). За таких обставин [PERSON] правомірно було видано Свідоцтво про право на спадщину, яким він у подальшому за життя розпорядився шляхом укладення договору дарування на користь свого рідного сина - [PERSON] (відповідача по справі). Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність\~ не\~ можуть\~ бути\~ умовою\~ реалізації\~ прав\~ і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи та показаннями свідків, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] будинок [ADDRESS] в якому він проживав не був постійним місцем проживання позивача [PERSON] , хоча вона була зареєстрована у цьому будинку і право її проживання у ньому не обмежувалось. Натомість, з 2018 року позивач створила нову сім`ю та почала проживати в іншій країні. У визначений законом строк [PERSON] не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Державна реєстрація [PERSON] у згаданому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті батька за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім цього, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України у подібних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц. Оскільки у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] не порушені права позивача як спадкоємця, оскільки вона вважається такою, що не прийняла спадщину,\~ підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування запису в Спадковому реєстрі відсутні, інші заявлені вимоги є похідними від цих вимог, у зв`язку з чим суд приймає рішення про повну відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на позивача.

Outcome: dismissed