Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Головне управління національної поліції України в Рівненській області про звільнення майна з-під арешту. Позов мотивований тим, що відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 08.07.2004р. в рамках досудового слідства по кримінальній справі №1-585 (2004 рік) було змінено [PERSON] запобіжний захід з тримання під вартою на заставу. В якості забезпечення запобіжного заходу у виді застави, було накладено арешт на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] , який виступив як заставодавець. Станом на час звернення з позовом до суду арешт на майно не скасований. Вказуючи, що кримінальна справа стосовно [PERSON] закрита, однак арешт на майно не знятий, то перебування належного йому майна під арештом позбавляє його можливості вільно володіти та розпоряджатися цим майном, позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Цуняк В.Й. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити, посилаючись на їх обґрунтованість. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 травня 2024 року (а.с. 46). Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області по справі №1-585 (2004р.) від 08.07.2004р. кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] було повернуто прокурору Рівненської області для організації додаткового досудового розслідування та останньому було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на заставу. З метою виконання запобіжного заходу у виді застави, було накладено арешт на будинковолодіння в [ADDRESS] , що належить [PERSON] . На виконання ухвали в частині прийняття будинковолодіння як застави, повідомити Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації, Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, Першу Рівненську державну нотаріальну контору та Радивилівську районну державну нотаріальну контору (а.с. 19-22). Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 13.12.2005р. за наслідками розгляду кримінальної справи, [PERSON] було виправдано за недоведеністю у вчиненні злочинів. Судом також було вирішено питання щодо запобіжного заходу відносно [PERSON] , а саме останній у виді застави було скасовано (а.с. 23-27). Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 05.09.2006р. апеляцію прокурора щодо виправдання [PERSON] було задоволено і вирок Рівненського міського суду від 13.12.2005р. відносно [PERSON] в частині його виправдання було скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Рівненської області для проведення додаткового розслідування (а.с.28-45). Представник позивача адвокат Цуняк В.Й. звертався до третьої особи ГУНП в Рівненській області із запитом про надання інформації щодо прийняття процесуального рішення за результатами проведення додаткового розслідування у кримінальній справі відносно [PERSON] ГУНП в Рівненській області листом від 29.05.2024р. у відповідь на запит зазначив, що у ході розгляду, перевірити за статистичними обліками, чи здійснювалось слідчими органів внутрішніх справ Рівненської області додаткове розслідування кримінальної справи відносно [PERSON] , не представилось можливим, оскільки Інструкція, яка визначала облік кримінальних справ та облік судових рішень у кримінальних справах, направлених до суду, втратила чинність у 2012 році (а.с. 47). Згідно витягу\~з інформаційно-аналітичної\~системи «Облік\~відомостей про\~притягнення особи\~до кримінальної\~відповідальності та\~наявності судимості»\~вбачається,\~що станом\~на 11.06.2024р.\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~на території\~України до\~кримінальної відповідальності\~не притягувався,\~незнятої чи\~непогашеної судимості\~немає та\~в розшуку\~не перебуває\~(а.с.\~49).\~ Арешт, накладений на спірний будинок позивача в рамках кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] , до теперішнього часу не скасований, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 травня 2024 року (а.с. 46). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не оспорював законність і обґрунтованість арешту майна, а лише посилався на порушення його прав як власника майна та обмеження його у праві користуватися належним йому майном через існування арешту, накладеного у кримінальній справі, провадження в якій закрите. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 165 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, чинного на час накладення судом арешту на майно позивача в якості забезпечення запобіжного заходу у виді застави, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися судом на період досудового слідства та/або судового розгляду та підлягав скасуванню судом, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Після закриття\~кримінальної справи\~(в\~тому числі\~у зв`язку\~із скасуванням\~постанови про\~її порушення,\~винесеної за\~процедурою Кримінально-процесуального\~кодексу України\~1960\~року)\~відповідне втручання\~у право\~власності фактично\~набуває свавільного\~характеру,\~й заінтересована\~особа правомірно\~розраховує на\~його припинення.\~Такі правомірні\~очікування ґрунтуються\~на закріпленому\~у статті\~3\~Конституції України,\~статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~головному обов`язку\~держави,\~яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 Кримінального процесуального кодексу України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна після припинення кримінальної справи\~Кримінально-процесуальний кодекс України 1960 року не встановлював. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження№ 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим, судом у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. У постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами\~Кримінального процесуального кодексу України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Факт припинення кримінального провадження стосовно\~ [PERSON] \~за правилами\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами Кримінально-процесуального кодексу 1960 року і не скасований на спірний будинок, належний позивачу, беззаперечно свідчить про порушення права позивача на мирне володіння своїм майном, а порушені права позивача підлягають захисту в обраний ним спосіб шляхом скасування арешту нерухомого майна. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, статей 316, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved