Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

[PERSON] 19.05.2021 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна, про визнання недійсними (удаваними) договорів купівлі-продажу у частині покупця, визнання покупцем. В позові позивач просила: визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , укладений 01.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , удаваним в частині покупця [PERSON] з моменту його укладення та визнати покупцем за цим договором [PERSON] ; визнати договір паркувального місця №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , удаваним в частині покупця [PERSON] з моменту його укладення та визнати покупцем за цим договором [PERSON] ; визнати договір паркувального місця №5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , удаваним в частині покупця [PERSON] з моменту його укладення та визнати покупцем за цим договором [PERSON] . Ухвалою суду від 11.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено проведення підготовчого засідання. 11.08.2021 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 12.08.2021 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення вимог, заявлених до [PERSON] 30.09.2021 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якому позивач підтримала позовні вимоги. 27.10.2021 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив позивача. 06.12.2021 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення. Ухвалою суду від 07.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та дана цивільна справа призначена до розгляду по суті. 16.02.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2023 за клопотанням позивача з представниками постановлено про повернення до стадії підготовчого провадження у даній цивільній справі. 23.08.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївни, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якій позивач просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , укладений 01.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1696; визнати недійсним договір паркувального місця №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1782; визнати недійсним договір паркувального місця №5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1781; стягнути з відповідача [PERSON] понесені витрати по справі зі сплати судового збору та на професійну правову допомогу. В обгрунтування позовних вимог позивач, з урахуванням уточнення, посилається на те, що 18.12.2015 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, в зв`язку з чим її прізвище було змінено на [PERSON] . Від шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . 24.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2622, відповідно до п.1 якого сторони домовилися, що майно, яке набуте ними до укладення шлюбу, а також отримане кожним із них у дарунок або у спадок під час шлюбу, а також набуте кожним із них у власність за будь-яким іншим правочином за період шлюбу на їхнє ім`я, належатиме на праві особистої приватної власності тому, ким це майно отримане, набуте за відповідним правочином або на кого воно зареєстроване, на весь період шлюбу та у разі його розірвання. У п. 4 Шлюбного договору зазначено: «Грошові кошти, отримані кожним з подружжя як до шлюбу, так і у період шлюбу, є особистою власністю кожного. Кожен з подружжя вправі укладати правочини стосовно придбаного майна за кошти, що с його особистою приватною власністю, на своє їм 'я без згоди іншого подружжя». Позивач зазначає, що вона мала намір придбати квартиру для проживання у ній своєю сім`єю із чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] . Вона з чоловіком [PERSON] не мали значних доходів, які б дозволяли придбати нову квартиру, тому грошові кошти на придбання квартири їй надав її батько - [PERSON] , тому відповідно до умов п. 4 Шлюбного договору грошові кошти, надані їй її батьком, стали її особистою приватною власністю та не набули статусу спільної сумісної власності подружжя. Нею було вирішено придбати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та два паркувальних місця № 4 і № 5, що розташовані у багатоквартирному житловому будинку на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вибір був обумовлений тим, шо подружжя тривалий час проживали у тому ж будинку, де винаймали іншу квартиру [ADDRESS] , і відповідно, були обізнані щодо розташування квартири, її стану, умов утримання будинку, були знайомі з сусідами, продавцем, звикли до об`єктів інфраструктури. В результаті тривалих пошуків квартири для проживання її сім`ї та розташованих поряд паркувальних місць, її вибір зупинився на зазначеному вище нерухомому майні. Були проведені переговори з продавцем - [PERSON] , погоджені з ним істотні умови договору, підготовлені необхідні документи для укладення договору, погоджена дата укладення договору з нотаріусом. На момент укладення правочипів щодо купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] приїхав у гості до свого брата [PERSON] та його сім`ї, це було звично, чому що як правило кожного літа брат приїздив в гості. Перед укладенням договору вона - позивачка не могла знайти папки з необхідними документами (паспорт, оригінал ідентифікаційного номеру), які є обов`язковими для укладення нотаріальних договорів. У зв`язку з цим вона - позивачка не могла оформити купівлю нерухомого майна на себе, як планувалося від початку. Через збіг таких обставин, щоб не відкладати укладення договору, оскільки їй було не зручно підводити нотаріуса та продавця, з яким заздалегідь обговорено дату укладення договору, було вирішено, що нерухоме майно, яке вона хотіла придбати, буде оформлене на рідного брата її чоловіка - [PERSON] . В той момент здавалося, що іншого варіанту немає, оскільки до брата чоловіка була повна довіра, з ним була оговорена умова, що наступного літа (коли вона завершить ремонт в квартирі, а брат як раз приїде знову в гості) він оформить нерухоме майно на неї - [PERSON] . Також не було побоювань з приводу виконання цієї домовленості через те, що [PERSON] за рік до цього, а саме 26.09.2019 року видав на ім`я її чоловіка "генеральну''' довіреність, тому була впевненість, що навіть якщо б брат чоловіка не зміг приїхати в м. Дніпро, то сам чоловік по довіреності зміг би оформити нерухоме майно на неї. Позивач зазначає, що [PERSON] є громадянином Азербайджану і у 2016 році отримав Посвідку на постійне проживання на території України, він проживає у місті Ковель Волинської області із жінкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За рік до цього, 26.09.2019 року, коли [PERSON] так само був у гостях у свого брата [PERSON] , він видав Довіреність на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстровану в реєстрі за № 2660. Відповідно до змісту вказаної Довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти і розпоряджатися всім його майном, де б воно не було та з чого б воно не складалось з правом представлення інтересів в органах та організаціях і перед іншими особами з усіх без винятку питань, що стосуватимуться [PERSON] і будуть пов`язані з набуттям ним у власність рухомого та нерухомого майна, майнових прав, а також відчуження належного йому нерухомого майна, подавати та підписувати від його імені будь-які заяви, користуватися та розпоряджатися рахунками, відкритими на його ім`я, тощо. Позивач також вказує на те, що 01.08.2020 року було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровською міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696. Відповідно до вказаного Договору [PERSON] (Продавець) продав належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (Покупцю). Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири було вчинено за ціною 1 700 000,00 грн. Розрахунки за придбану квартиру були здійснені до підписання цього Договору. 11.08.2020 року було укладено Договір купівлі-продажу паркувального місця №4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №1782. Відповідно до вказаного Договору [PERSON] (Продавець) продав належне йому на праві власності паркувальне місце №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (Покупцю). Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу паркувального місця № 4, продаж паркувального місця було вчинено за ціною 400 000,00 гри., які були повністю сплачені Продавцю до підписання цього Договору. 11.08.2020 року було укладено Договір купівлі-продажу паркувального місця № 5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1781. Відповідно до вказаного Договору [PERSON] (Продавець) продав належне йому на праві власності паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (Покупець). Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу паркувального місця № 5, продаж паркувального місця було вчинено за ціною 400 000,00 гри., які були повністю сплачені Продавцю до підписання цього Договору. Відповідно до досягнутих домовленостей, [PERSON] передав вказане у вищезазначених Договорах майно, а саме - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та паркувальні місця №4,5 їй - позивачці [PERSON] шляхом передачі ключів та надання доступу до майна. [PERSON] в реалізацію досягнутих домовленостей вищеперелічене майно у володіння та користування не отримував, та не здійснював будь-яких дій, які б свідчили про те, що він вважає вищеперелічене майно об`єктом своїх прав. Після укладення вищевказаних правочинів вона - позивачка зайнялася ремонтом в квартирі, вона особисто вибирала стиль та дизайн житла, меблі на власний смак та інші приналежності. По закінченню ремонту; в січні 2021 року вона з чоловіком [PERSON] , та їхня дитина переїхали до нової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Саме вони від початку користувалися цією квартирою та паркувальними місцями, а не [PERSON] , хоча останній і був зазначений покупцем у договорах купівлі-продажу. Оплату за комунальні послуги також здійснювала вона-позивачка. Також, зважаючи на оговорену домовленість, що наступного літа (в 2021 році) брат чоловіка - [PERSON] приїде знову в гості і нерухоме майно буде переоформлене на неї - позивачку, вона не реєструвала місце проживання своєї сім`ї в квартирі, оскільки це б ускладнило подальше оформлення, так як при реєстрації в квартирі дитини довелось би додатково отримувати дозвіл органу опіки та піклування. Проте, [INFO] її чоловік [PERSON] загинув. Вона - [PERSON] та їхня дитина продовжили проживати у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та ставити належний їй автомобіль на паркувальнс місце. [PERSON] приїхав до міста Дніпро на похорон свого брата [PERSON] , під час спілкування з нею він повідомив, що відмовляється повертати (оформляти на її користь чи принаймні на користь її сина) квартиру та два паркувальні місця. [PERSON] почав погрожувати їй, що виселить її із дитиною із цієї квартири. Також ним повідомлено, що він вже отримав дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно та оформляє технічний паспорт з метою подальшою продажу нерухомого майна. У неї така різка та непередбачувана зміна поведінки [PERSON] викликала шок, оскільки вона і так знаходиться в тривожному та стресовому стані через смерть чоловіка, якого умисно застрелив кілер і цей факт бачив їх малолітній син (про це значиме вбивство було висвітлено в ЗМІ), а тут наклався додатковий стрес від погроз брата чоловіка, якому вона та її чоловік беззаперечно довіряли. Позивач у позові зазначає про те, що фактично покупцем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та двох паркувальних місць № 4 і № 5, що розташовані у багатоквартирному житловому будинку на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була вона - [PERSON] . Вказане нерухоме майно вона придбала за кошти, які надав їй батько - [PERSON] , в той час, як [PERSON] не мав доходу, щоб придбати нерухомість такої значної вартості. За умовами п. 4 Шлюбного договору кошти, які їй надав її батько, стали її особистою приватною власністю, і саме на ці кошти було придбано нерухоме майно. Крім того, [PERSON] постійно проживає зі своєю сім`єю - "цивільною" дружиною у місті Ковель Волинської області та будь-коли не проживав і не переїхав до міста Дніпро, де знаходиться придбане нерухоме майно. У квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживали [PERSON] , вона - [PERSON] та їхня дитина, а наразі проживають вона та її син. Вона та її чоловік особисто вели перемовини по придбанню нерухомого манна із продавцем та погодили всі істотні умови договорів купівлі-продажу, у тому числі ціну договорів; грошові кошти за нерухоме майно, придбане за спірними договорами купівлі-продажу, продавцю передавала саме вона - [PERSON] , а не [PERSON] . [PERSON] був присутній лише під час підписання спірних договорів купівлі-продажу у приміщенні, де здійснює свою професійну діяльність нотаріус, яка посвідчувала ці договори. За оскаржуваними ж правочинами жодна із сторін, безпосередньо зазначених у Договорах ( [PERSON] як «покупець» та [PERSON] як «продавець») не виконала і не мала наміру виконати своїх обов`язків за зазначеними Договорами: [PERSON] не передав вказане у Договорах майно саме [PERSON] , а [PERSON] відповідно не сплачував за нього жодних коштів. У свою чергу, [PERSON] (Продавець) передав майно у її - [PERSON] власність. Зі своєї сторони Продавець отримав грошові кошти також від [PERSON] (фактичного покупця), а не від [PERSON] (покупця за договором). Таким чином, при укладенні оскаржуваних договорів у їх формальних сторін - [PERSON] та [PERSON] були відсутні наміри створити юридичні наслідки, жодні дії на виконання цих договір по відношенню один до одного ними не проводилися, що вказує на фіктивність вищезазначених правочинів. Грошові кошти на придбання нерухомого майна були її власністю, адже були надані їй батьком. Тобто всі фактичні обов`язки покупця виконала вона - позивач, так само вона прийняла на себе і права покупця, адже саме вона та її сім`я (чоловік та син) весь час з моменту укладення Договорів користуються квартирою та двома паркувальними місцями. Зі свого боку Продавець [PERSON] виконав свої обов`язки по передачі майна відносно фактичного покупця - [PERSON] , яка є реальним покупцем за спірними договорами купівлі-продажу, а [PERSON] виступив фіктивним покупцем у цих договорах. Продавець, тобто [PERSON] був зацікавлений в найскорішому продажу належного йому майна на вигідних умовах, тобто в отриманні грошових коштів від [PERSON] , оскільки [PERSON] грошей в сумі, достатній для оплати майна за договорами, не мав, і відповідно, не міг виступати покупцем. Вона - позивачка [PERSON] була зацікавлена у придбанні майна також на вигідних для себе умовах і в найкоротший термін, оскільки побоювалась, що в разі зволікання квартира, яку вона для себе вподобала, буде продана іншим покупцям. [PERSON] діяв як покупець, виконуючи прохання свого брата [PERSON] , оскільки останній систематично надавав йому допомогу, приймав у себе в гостях, тобто, усі сторони мали певні корисливі мотиви. Воля сторін в оспорюваних правочинах насправді була спрямована на приховання інших реальних цивільно-правових відносин, ніж ті, які ними формально передбачені, а саме укладання договорів між [PERSON] та [PERSON] . При ньому у самого [PERSON] , як і у [PERSON] волевиявлення до виникнення правових наслідків за спірними договорами безпосередньо між ними було відсутнє. Отже, оскаржувані правочини, що формально укладені між [PERSON] і [PERSON] , не породжують реальних правових чи майнових наслідків і були з самого початку спрямовані виключно на прикриття інших правочинів, сторонами за якими є [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на зазначене, позивач [PERSON] зазначає, що договори купівлі-продажу квартири та двох паркувальних місць є фіктивними правочинами та мають бути визнані недійсними, оскільки жодні правові наслідки між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, не виникали. В дійсності усі обов`язки, передбачені ст.665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем. Тому фактично є укладеними договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць саме з [PERSON] в якості покупця, і саме вона наразі є належним власником зазначеного майна, що є підставою реєстрації за нею права власності. Продавець [PERSON] насправді передав продане майно не покупцю [PERSON] , а дійсному набувачу - [PERSON] . [PERSON] фактично здійснив покупку від імені та за рахунок [PERSON] , він не заперечував проти передачі позивачу придбаного майна, не сплачував за нього жодних власних грошових коштів та не мав волевиявлення до виникнення у нього права власності на майно за оскаржуваними договорами, тільки після смерті брата вирішив скористатися її уразливим становищем та привласнити це майно собі. Позивач зазначає, що, таким чином, в діях [PERSON] очевидно вбачається зловживання правами, порушення принципів справедливості, добросовісності, розумності та вдавання до суперечливої поведінки, що свідчить про неможливість захисту таких прав судом та вказує на необхідність їх припинення, шляхом визнання оскаржуваних правочинів недійсними, з метою відновлення її порушених прав. 12.09.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 15.09.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (уточнену), в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись, зокрема, на те, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки; для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Вважав, що позивачем належним чином не доведено, що всі сторони договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та двох паркувальних місць №4 та №5, що розташовані в цьому багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] на цокольному поверсі, а саме що відповідач [PERSON] (покупець) та відповідач [PERSON] (продавець) мати умисел на укладання та уклали фіктивні правочини, які вчиняли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами - вищевказаними договорами купівлі-продажу, що сторони вчиняли вказані правочини лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; що вчиняючи зазначені правочини, сторони - [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Тобто позивач, яка звернулась до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинна належним чином довести суду відсутність у учасників правочину - [PERSON] та [PERSON] наміру створити юридичні наслідки. Вказує на те, що недоведеними і надуманими є також висновок позивача про те, що в діях [PERSON] очевидно вбачається зловживання правами, порушення припципів справедливості, добросовісності, розумності та вдавання до суперечливої поведінки, в той час як зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу та матеріалів справи вбачається, що сторони вказаних правочинів уважно ознайомились із змістом цих договорів, в тому числі з положеннями договорів про те, що дані договори не є удаваними та фіктивними, нотаріусом було з`ясовано їх справжня воля на укладання договорів. Положення договорів щодо сплати грошей за придбані об`єкти нерухомості виконав покупець [PERSON] , що підтверджується умовами договорів і підписом продавця [PERSON] , який своїм підписом також підтвердив передачу у власність покупця проданих ним об`єктів нерухомості, отже за таких обставин зазначені оспорювані договори купівлі-продажу апріорі не можуть бути фіктивними. Також, відповідач [PERSON] зазначає, що позивачем не доведено те, що вказані спірні об`єкти нерухомості нібито купувались нею за гроші її батька, але оформлялись на [PERSON] формально. Від позивача [PERSON] , яка стверджувала про свою правову обізнаність і особисту участь щодо процедури підготовки та укладанні договорів купівлі-продажу нерухомості, не отримано логічної відповіді на питання чому вона не оформила квартиру і паркувальні місця на своїх батьків або брата, якщо втратила документи і не змогла оформити на себе об`єкти нерухомості і в подальшому переоформлення на неї було б максимально мінімальним без сплати податку на дохід як між близькими родичами. З огляду на вищевказане, абсурдним було ігнорування позивачем своїх близьких родичів як покупців замість неї та оформлення на [PERSON] об`єктів нерухомості і ствердження, що через рік після їх придбання [PERSON] повинен був переоформити їх на позивача, бо за таке переоформлення треба було сплачувати чималі гроші - податок до 20 відсотків від вартості нерухомості та нотаріальні послуги. Вказує, що відповідь на це є очевидною, оскільки ніяких грошей батька позивач за придбання об`єктів нерухомості не сплачувала, а тому ані на себе, ані на своїх батьків і свого брата вона не могла оформити, бо ці питання вона не вирішувала, так як дійсним покупцем був [PERSON] , а вона тільки могла разом з чоловіком (братом покупця) сприяти брату чоловіка [PERSON] в купівлі зазначених об`єктів нерухомості, бо була домовленість покупця [PERSON] і його брата [PERSON] , що брат із сім`єю можуть користуватися квартирою та паркувальними місцями до їх наступної перепродажі. Вважає, що позивач не може визначитися і з одних і тих же обставин зазначає ознаки удаваності та фіктивності правочинів - договорів купівлі-продажу квартири та двох паркувальних місць і фактично покладає на суд визначення правової норми, таким чином, стороною позивача, на яку законодавством покладається тягар доведення фіктивності чи удаваності оспорюваних нею правочинів, належним чином не доведена ані фіктивність, ані удаваність договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 11.10.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла Заява в порядку статті 49 ЦПК України [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна, в якій позивач уточнила свої позовні вимоги та просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , укладений 01.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1696; - визнати недійсним договір паркувального місця №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1782; - визнати недійсним договір паркувального місця №5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1781; - визнати договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2020, що розташована за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696, укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати договір паркувального місця №4 від 11.08.2020 року, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1782, укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати договір паркувального місця № 5 від 11.08.2020 року, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за № 1781, укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на: квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] ; паркувальне місце №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] понесені витрати по справі зі сплати судового збору та на професійну правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн., а всього 69818 грн. 80 коп. В обгрунтування уточнених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що оскільки наведені договори купівлі-продажу та двох паркувальних місць є фіктивними правочинами, то мають бути визнані недійсними, оскільки жодні правові наслідки між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, не виникали. В дійсності всі обов`язки, передбачені ст. 665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем. Тому фактично є укладеними договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць саме з [PERSON] в якості покупця і саме вона наразі є належним власником зазначеного майна, що є підставою реєстрації за нею права власності. Зазначає, що в даному випадку самостійна вимога визнати оскаржувані договори недійсними буде недостатньою для відновлення її порушеного права та подальшої реалізації рішення суду, а відповідно не є ефективним способом захисту і потребує доповнення. Однак, при визнанні правочину недійсним з підстав його фіктивності є неможливим застосування двосторонньої реституції, адже такий правочин не може породжувати юридичних наслідків для його сторін (в даному випадку жодні правові наслідки між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, не виникали). Позивач зазначає, що, враховуючи наведене, з метою дотримання актуальної позиції Верховного Суду та забезпечення ефективного способу захисту, існує необхідність сформувати позовні вимоги щодо інших наслідків, які відновлять її права, змінити предмет позову шляхом його доповнення додатковими позовними вимогами, і в даному випадку такими належними вимогами є визнання укладеними спірних договорів купівлі-продажу з [PERSON] в якості покупця та визнання за нею права власності на майно за цими договорами. 01.11.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] через свого представника, зокрема, зазначив, що він - [PERSON] проживає у будинку за адресою [ADDRESS] та є головою ОСББ «Артемовський», яке створене у цьому багатоквартирному будинку. До укладення спірних договорів купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] разом з сином орендували у його - [PERSON] батька квартиру [ADDRESS] , що знаходиться у зазначеному будинку. Приблизно 20 липня 2020 року [PERSON] зв`язався з ним - [PERSON] та запитав чи не має у нього для продажу квартири у цьому ж будинку, яку він хоче купити для своєї сім`ї, на що він йому відповів, що наявна квартира [ADDRESS] , яку він має намір продати, після чого він та [PERSON] домовились провести її попередній огляд. У двадцятих числах липня 2020 року [PERSON] разом з невідомою на той час фізичною особою ( [PERSON] ) провели огляд квартири [ADDRESS] . Після огляду [PERSON] повідомив йому - [PERSON] , що його все влаштовує і він має намір її придбати, проте повідомив, що з особистих мотивів, має намір придбати цю квартиру на свого брата - [PERSON] , та представив особу, яка разом з ним була на огляді. Він - [PERSON] не пам`ятає щоб [PERSON] була присутня під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири та передачі грошових коштів. 01 серпня 2020 року під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у нотаріуса були точно присутні [PERSON] та [PERSON] , він - [PERSON] не пам`ятає хто безпосередньо з цих осіб передавав кошти за квартиру, але більш вірогідно це був саме [PERSON] . Документи на квартиру, які були необхідні для оформлення правочину, [PERSON] передав приватному нотаріусу, яка після завершення всіх формальностей передала їх [PERSON] та [PERSON] , кому саме йому невідомо. Ключі від квартири [PERSON] після оформлення угоди у нотаріуса передавав [PERSON] , разом з яким була [PERSON] . На початку серпня 2020 року [PERSON] провів огляд паркувальних місць №4 та №5, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , після чого повідомив [PERSON] , що його все влаштовує і він має намір придбати вказані паркомісця. 11 серпня 2020 року під час укладання договорів купівлі-продажу паркувальних місць №4 та №5 у нотаріуса були присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Документи на паркомісця квартиру, які були необхідні для оформлення правочину, [PERSON] передав приватному нотаріусу, яка після завершення всіх формальностей передала їх [PERSON] та [PERSON] , кому саме йому невідомо. Хто саме з цих осіб передавав йому - [PERSON] кошти за паркомісця, він не пам`ятає, але більш вірогідно, що це був саме [PERSON] . До укладання договорів купівлі-продажу [PERSON] часто бачився з [PERSON] у місцях загального користування у будинку, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , однак жодних переговорів стосовно купівлі спірних об`єктів нерухомості не вів. Перемовини стосовно купівлі спірних об`єктів нерухомості та щодо погодження істотних умов договору вів [PERSON] ; ні [PERSON] , ні [PERSON] перемовин з ним не вели. [PERSON] у Відзиві на позов зазначає, що вважає твердження позивача про те, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними помилковим, оскільки позивачкою належним чином не доведено що усі сторони спірних договорів купівлі-продажу мали умисел на укладання і уклали фіктивні правочини, які вчиняли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, що сторони вчиняли вказані правочини лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; [PERSON] стверджує, що договори купівлі-продажу квартири та паркомісць виконані сторонами у повному обсязі, [PERSON] отримав нерухоме майно, а [PERSON] - грошові кошти; спірні договори купівлі-продажу на його думку не можуть бути фіктивними чи недійсними, оскільки на момент їх укладання сторонами було досягнуто всіх істотних умов, у обох сторін - покупця в особі [PERSON] та продавця в особі [PERSON] , була наявна воля на укладання та виконання вищезазначених договорів і створити юридичні наслідки. Також зазначив, що [PERSON] неодноразово у 2020-2021 році погоджувала з ним як головою ОСББ «Артемовський», яке створене у багатоквартирному будинку за адресою [ADDRESS] , проведення ремонтних робіт (допуск техніки, робітників, матеріалів у приміщенні будинку) у квартирі [ADDRESS] , що знаходиться у вказаному будинку. Крім того, після завершення ремонту [PERSON] покликав його - [PERSON] до власної квартири та похвалився який чудовий ремонт зробила його дружина [PERSON] без його допомоги. На його - [PERSON] думку, саме [PERSON] займалася замовленням та організацією ремонтних робіт у квартирі [ADDRESS] . Вважав, що під час судового розгляду даної справи належними та допустимими доказами доведено, що будучи продавцем за оспорюваними договорами купівлі-продажу нерухомого майна, відповідач [PERSON] діяв добросовісно, виконав у повному обсязі усі покладені на нього цивільним законодавством обов`язки як сторони правочину - продавця, наслідком чого повинна бути відмова у задоволенні позовних вимог щодо нього. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2023 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2024 відмовлено представнику [PERSON] у задоволенні клопотання про залучення [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у даній цивільній справі. В судовому позивач з представниками позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві з урахуванням її уточнення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у Відзивах на позовну заяву з урахуванням її уточнення, письмових поясненнях, вважав позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] з представниками просив відмовити в задоволені позовних вимог, заявлених до нього, з підстав, зазначених у відзиві на позов з урахуванням його уточнення. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва А.А. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши позивача з представниками, представника відповідача [PERSON] , відповідача [PERSON] з представниками, свідків, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Як встановлено в судовому засіданні, 18.12.2015 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18 грудня 2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. В зв`язку реєстрацією шлюбу прізвище позивачки було змінено на « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] та матір`ю якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 жовтня 2017 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. З матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2622. Відповідно до п.1 Шлюбного договору сторони договору домовилися, що майно, яке набуте ними до укладення шлюбу, а також отримане кожним із них у дарунок або у спадок під час шлюбу, а також набуте кожним із них у власність за будь-якими іншими правочинами за період шлюбу на своє ім`я, належатиме на праві особистої приватної власності тому, ким це майно отримане, набуте за відповідпим правочином, або на кого воно зареєстроване, на весь період шлюбу та у разі його розірвання. У п. 4 Шлюбного договору зазначено, що грошові кошти, отримані кожним з подружжя як до шлюбу, так і у період шлюбу, є особистою власністю кожного. Кожен з подружжя вправі укладати правочини стосовно придбаного майна за кошти, що є його особистою приватною власністю, на своє їм 'я без згоди іншого подружжя. Вбачається, що 01 серпня 2020 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровською міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696. Відповідно до вказаного Договору [PERSON] (Продавець) продав належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (Покупцю), розташовану у житловому будинку літ. А-7,8 та складається з: 1-житлова, І-балкон, житловою площею 95,2 кв.м., загальною площею 97,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 636935312101. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири, яка є предметом цього договору, вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 1 700 000,00 грн. Розрахунки за придбану квартиру здійснені покупцем до підписання Договору в установленому законом порядку. Підписання договору підтверджує факт повного розрахунку за квартиру та відсутність у продавця до покупця будь-яких претензій фінансового характеру, що стосувалися б питань розрахунку за цим Договором. Пунктом 3.5. Договору купівлі-продажу квартири передбачено, що фактом, що підтверджує передачу квартири покупцям, є символічне одержання останнім повного комплекту ключів від квартири та технічного паспорту на квартиру, яка є предметом цього договору. У п. 4.2. Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що сторони за цим Договором стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного, відсутні будь-які обмеження щодо обсягу їх цивільної дієздатності, не страждають на психічний розлад, який може вплинути на їх здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Як зазначено у п. 4.7. Договору купівлі-продажу квартири, сторони за цим Договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору на українській мові, оскільки вони володіють українською мовою, а також, що укладання цього Договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті Договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за договором, про що свідчать їх особисті підписи на цьому Договорі. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2020 № 218690259, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2020 за [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 97,3 кв.м., житловою площею 95,2 кв.м. Також, 11.08.2020 між [PERSON] , [INFO] , (продавець) та [PERSON] , [INFO] , (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу паркувального місця, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровською міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №1782. Відповідно до п.1, п.2 цього Договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти паркувальне місце №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ.А-7,8 на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та сплатити обумовлену цим договором грошову суму. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 639376812101. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу паркувального місця № 4, продаж паркувального місця, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 400 000,00 гри., які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього Договору. Відповідно до п.5 Договору, Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продане паркувальне місце, одержання від Покупця грошей в сумі 400 000,00 грн., та відсутність по відношенню до Покупця будь-яких претензій матеріального і фінансового характеру. У п. 12 Договору купівлі-продажу паркувального місця № 4, Продавець і Покупець стверджують, зокрема, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості покупця з продавцем; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2020 № 219913366, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на паркувальне місце №4, загальною площею 14,2 кв.м., у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою [ADDRESS] . Крім того, 11.08.2020 року між [PERSON] , [INFO] , (продавець) та [PERSON] , [INFO] , (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу паркувального місця, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровською міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №1781. Відповідно до п.1, п.2 цього Договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ.А-7,8 на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та сплатити обумовлену цим договором грошову суму. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 639434812101. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу паркувального місця, продаж паркувального місця, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 400 000,00 гри., які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього Договору. Відповідно до п.5 Договору, Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продане паркувальне місце, одержання від Покупця грошей в сумі 400 000,00 грн., та відсутність по відношенню до Покупця будь-яких претензій матеріального і фінансового характеру. У п. 13 Договору купівлі-продажу паркувального місця № 5, Продавець і Покупець стверджують, зокрема, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості покупця з продавцем; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2020 № 219912878, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на паркувальне місце №5, загальною площею 14,2 кв.м., у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою [ADDRESS] . Вбачається, що [INFO] чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 травня 2021 року Чечелівським районним у місті Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). У позовній заяві, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] та в судовому засіданні разом з представниками посилалися на те, що вона зі своїм чоловіком [PERSON] спочатку проживали в таунхаусі, який купив для них її батько, та який вона за його згоди подарувала своєму брату, коли вони потім переїхали проживати у будинок [ADDRESS] , де тривалий час винаймали у батька [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згодом вони захотіли придбати для своєї сім`ї квартиру у цьому ж будинку, у якому [PERSON] був забудовником. [PERSON] запропонував їм купити квартиру [ADDRESS] , і оскільки вони були обізнані щодо розташування квартири, її стану, умов утримання будинку, були знайомі з сусідами та власником вказаної нерухомості, звикли до об`єктів інфраструктури, вони виявили бажання купити цю нерухомість. Оскільки вони з чоловіком [PERSON] не мали значних доходів, які б дозволяли придбати нову квартиру, грошові кошти на придбання квартири їй надав її батько - [PERSON] - спочатку на придбання квартири, а потім на покупку двох паркомісць, а пізніше також надав гроші на ремонт в квартирі, тому відповідно до умов п. 4 Шлюбного договору ці грошові кошти стали її особистою приватною власністю та не набули статусу спільної сумісної власності подружжя. Були проведені перемовини з продавцем вказаного нерухомого майна - [PERSON] , погоджені з ним істотні умови договору купівлі-продажу, підготовлені необхідні документи для укладення договору, погоджена дата укладення договору з нотаріусом. На момент укладення правочинів щодо купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] приїхав у гості до свого брата [PERSON] та його сім`ї, це було звично, оскільки він завжди приїздив до них влітку у гості на два-три місяці і у них з ним були чудові відносини. Перед укладенням договору купівлі-продажу вона - [PERSON] не могла знайти папки з необхідними документами (паспорт, оригінал ідентифікаційного номеру), які є обов`язковими для укладення нотаріальних договорів, тому вона не могла оформити купівлю нерухомого майна на себе, як планувалося від початку. Через збіг таких обставин, щоб не відкладати укладення договору та не підводити нотаріуса та продавця, було вирішено, що нерухоме майно, яке вона хотіла придбати, буде оформлене на рідного брата її чоловіка - [PERSON] , так запропонував її чоловік [PERSON] , а вона погодилась, він сильно довіряв брату [PERSON] , на себе він оформити не міг квартиру, оскільки у нього були судові справи та заборгованість по сплаті аліментів перед першою дружиною. На своїх родичів вона не оформила угоду купівлі-продажу квартири, оскільки не подумала, що є це важливим. У [PERSON] з собою були його документи, його ідентифікаційний код по Новій пошті їм вислала його співмешканка, оскільки він первісно не збирався на себе оформлювати угоду по купівлі-продажу квартири. Ними з [PERSON] була досягнута домовленість про те, що наступного літа (коли вона завершить ремонт в квартирі, а брат як раз приїде знову в гості) він оформить нерухоме майно на неї - [PERSON] . Вказує на те, що у неї з її чоловіком [PERSON] були дуже близькі та довірчі відносини і вона не сумнівалася, що все буде, як вони домовились, квартира і паркомісця будуть згодом зареєстровані на її ім`я, шлюбний договір між нею та її чоловіком вони уклали за його ініціативою, оскільки у нього були складні матеріальні відносини з його першою дружиною, заборгованість по аліментам на дитину від першого шлюбу. Вона була присутня при укладанні договору купівлі-продажу квартири, гроші на її придбання були у неї, вона віддала у нотаріуса пакет з грошима своєму чоловіку [PERSON] , їх порахували на спеціальній машинці [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] розрахувався з [PERSON] , передав йому гроші, договір купівлі-продажу нерухомості підписали [PERSON] та [PERSON] . Повернувшись від нотаріуса, [PERSON] созвонився з [PERSON] і в приміщенні квартири [ADDRESS] [PERSON] передав їм ключі від квартири. Вказала, що домовленості з [PERSON] про тимчасове їх проживаненя у вказаній квартирі не було, як і не було з ним домовленості робити в квартирі ремонт за його гроші. Ремонт в квартирі вона робила за гроші свого батька та для проживання своєї сім`ї. У вказаній квартирі вона проживала до травня 2021 року, від знайомих їй стало відомо, що [PERSON] зробив дублікати правовстановлюючих документів на квартиру, він вимагав звільнити вказану квартиру, з якої вона виїхала, забравши свої речі. Також, позивач зазначає, що після укладання 01.08.2020 договору купівлі-продажу квартири та укладання 11.08.2020 договорів купівлі-продажу паркувальних місць №4 та №5 продавець [PERSON] відповідно до досягнутих домовленостей передав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та паркувальні місця №4,5 їй шляхом передачі ключів та надання доступу до майна. [PERSON] в реалізацію досягнутих домовленостей вищеперелічене майно у володіння та користування не отримував, та не здійснював будь-яких дій, які б свідчили про те, що він вважає вищеперелічене майно об`єктом своїх прав. Після укладення вищевказаних правочинів вона зайнялася ремонтом в квартирі, особисто вибирала стиль та дизайн житла, меблі на власний смак та інші приналежності, при цьому радилась з приводу ремонта з чоловіком [PERSON] . Гроші на ремонт їй надавав її батько - [PERSON] , який і згодом по мірі необхідності ще надавав їй гроші. По закінченню ремонту 31 січня 2021 року вона з чоловіком [PERSON] та їх сином переїхали проживати до нової квартири, шо розташована за адресою: [ADDRESS] , паркувальними місцями вони стали користуватися з моменту їх покупки, тобто з 11 серпня 2020 року. Саме вони від початку користувалися цією квартирою та паркувальними місцями, а не [PERSON] , оплату за комунальні послуги також здійснювала вона. Проте, [INFO] її чоловік [PERSON] загинув, вона з сином продовжили проживати у вказаній квартирі та ставити належний їй автомобіль на паркувальне місце. [PERSON] приїхав до міста Дніпро на поховання свого брата [PERSON] , під час спілкування з нею він повідомив, що відмовляється повертати (оформляти на її користь чи принаймні на користь її сина) квартиру та два паркувальні місця, почав погрожувати їй, що виселить її із дитиною із цієї квартири, повідомив, що він вже отримав дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно та оформляє технічний паспорт з метою подальшою його продажу нерухомого майна. Позивач зазначає про те, що фактично покупцем вищевказаних квартири та двох паркувальних місць № 4 і № 5 була вона, вона придбала вказане нерухоме майно за кошти, які надав їй батько - [PERSON] , в той чає, як [PERSON] не мав доходу, щоб придбати нерухомість такої значної вартості, він постійно проживає зі своєю сім`єю у місті Ковель Волинської області. Вона та її чоловік особисто вели переговори по придбанню нерухомого манна із продавцем та погодили всі істотні умови договорів купівлі-продажу, у тому числі ціну договорів; грошові кошти за нерухоме майно продавцю передавала саме вона, а не [PERSON] , він був лише присутній під час підписання спірних договорів купівлі-продажу у приміщенні, де здійснює свою професійну діяльність нотаріус, яка посвідчувала ці договори. За спірними договорами купівлі-продажу ні [PERSON] як «покупець» ні [PERSON] як «продавець» не виконали і не мали наміру виконати своїх обов`язків, оскільки [PERSON] не передав вказане у Договорах майно саме [PERSON] , а [PERSON] відповідно не сплачував за нього жодних коштів, у свою чергу, [PERSON] (Продавець) передав майно у її - [PERSON] власність і отримав грошові кошти за майно також від неї. Таким чином, при укладенні оскаржуваних договорів у їх формальних сторін - [PERSON] та [PERSON] були відсутні наміри створити юридичні наслідки, жодні дії на виконання цих договір по відношенню один до одного ними не проводилися, шо вказує на фіктивність вищезазначених правочинів, тому вказані договори купівлі-продажу мають бути визнані недійсними, оскільки жодні правові наслідки між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, не виникали. В дійсності усі обов`язки, передбачені ст.665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] , як продавцем, та нею, як покупцем, тому фактично є укладеними договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць саме з [PERSON] в якості покупця, і саме вона наразі є належним власником зазначеного майна. На підтвердження позовних вимог позивачки в судовому засіданні надали пояснення свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки у даній справі [PERSON] . Його донька вийшла заміж за [PERSON] , у них народився син. Спочатку вони жили на орендованій квартирі, часто у них ночували, згодом [PERSON] йому сказала, що хоче жити в квартирі, але у них не вистачає грошей на покупку. Він надав доньці [PERSON] гроші - спочатку 60 000 доларів для покупки квартири для доньки, 30 000 доларів для покупки паркомісць і 30 000 доларів для ремонта в квартирі, це було у нього вдома ввечері, напередодні укладання договору купівлі-продажу квартири. Це були його особисті гроші, він з 2005 року є підприємцем, його дружина є фізичною особою-підприємцем, вони мають стабільний значний грошовий дохід і під час здійснення своєї підприємницької діяльності вони заробили ці гроші, це були їх особисті грошові заощадження з 2005 року, які він поступово накопичував та зберігав вдома. За вказані гроші донька купила квартиру і два паркомісця в будинку [ADDRESS] стрільців, де вони раніше вінаймали квартиру, він їй ще давав гроши, за які вона оплатила ремонт в квартирі, під час ремонту він декілька разів заходив в квартиру під час ремонту. Він знав, що [PERSON] це брат [PERSON] , він приходив до них у гості, не казав, що хоче купити квартиру собі в цьому ж будинку, де жила його донька [PERSON] з сім`єю та не казав, що вже купив квартиру у цьому будинку. Після укладання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] з чоловіком сказали йому, що оформили квартиру на [PERSON] , з чим він не був згодний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона в період з 2018 по 2021 роки працювала добу через дві конс`єржем в будинку [ADDRESS] , в якому головою ОСББ був [PERSON] та де жили [PERSON] з чоловіком [PERSON] і дитиною. Вона знала всіх жільців будинку, їй було відомо хто проживає в якій квартирі, на якому паркувальному місці паркує свою машину. Спочатку Мамедови [PERSON] та [PERSON] з дитиною у цьому будинку винаймали квартиру на 2 поверсі, а потім купили для свого проживання квартиру [ADDRESS] у цьому будинку на 6 поверсі, а також купили два паркувальні місця в цьому будинку, вона прибирала парковку і бачила, як вони ставлять туди два автомобілі. Після покупки квартири вони зробили в ній ремонт і стали в ній проживати сім`єю. [PERSON] вона не знала, бачила його лише один раз, коли він йшов з [PERSON] до них. [PERSON] їй не представляли як власника будь-якої квартири у цьому будинку. [PERSON] вів себе як господар квартири, яку вони купили, брав у неї платіжні квитанції для оплати за комунальні послуги, вона по їх з [PERSON] проханню прибирала їх паркомісця. По поведінці [PERSON] та [PERSON] , по тому, що вони робили в квартирі ремонт та проживали в ній, вона зрозуміла, що саме вони власники вказаної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є ФОПом, займається ремонтними роботами. [PERSON] звернулась до нього з проханням зробити ремонт в квартирі [ADDRESS] , розташованій на 6 поверсі будинку. Він з нею узгодив проект ремонту в квартирі, яку вони купили. Ремонт у вказаній квартирі його бригала робила близько року, це був ремонт з використанням дуже якісних та дороговартісних матеріалів, обладнання, всі перемовини щодо ремонту, закупівлі матеріалів велись тільки з [PERSON] , вона особисто контролювала та фінансувала цей ремонт, з [PERSON] узгоджувався обсяг робіт по розміщенню електромережі в квартирі. Під час ремонту вони погоджували всі деталі ремонту тільки з [PERSON] , за її замовленням купувались тільки дороговартісні будівельні матеріали та обладнання. Він - свідок розумів, що ремонт робиться для проживання сім`ї [PERSON] , а не як у квартирі, яка буде здаватися в оренду чи продаватися. Мамедови [PERSON] та [PERSON] казали йому, що вони власники цієї квартири. Він сприймав [PERSON] як замовника ремонту у вказаній квартирі, вона приходила в квартиру майже кожен день, іноді заходив її чоловік. Крім них під час ремонту більше ніхто у вказану квартиру не заходив, [PERSON] він ніколи не бачив. В наслідок ремонту з приміщення квартири, яка до ремонту була одним приміщенням, вони зробили три спальні та кухню-студію, в дитячій спальні зробили дуже дороговартісний ремонт, устаткували кімнату дорогими та якісними дитячими меблями, особливу увагу за замовленням [PERSON] приділяли освітленню в кімнаті. Всі переобладнання та ремонтні роботи погоджувала з ними [PERSON] . Всі розрахунки за проведені будівельні роботи здійснювались з ним поетапно [PERSON] , тобто вона оплачувала окремо за роботу по проведенню електропостачання до квартири, за роботи по встановленню санитехніки та за інші будівельні роботи, що проводились в квартирі поетапно. По поведінці замовника ремонту - [PERSON] він зрозумів, що вона власник цієї квартири. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України) Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. У Постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 ВСУ зазначив, що «…з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/ відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Аналіз Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правові висновки, викладені у Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 свідчать про те, що прикладами справ про визнання недійсним правочину за позовами заінтересованої особи, яка не є стороною правочину, можуть бути справи за позовом: - прокурора про визнання недійсним договору, укладеного з метою ухилення від конфіскації; - співвласника за законом (наприклад, другого з подружжя) про визнання недійсним договору, укладеного іншим з подружжя; - про визнання недійсним договору, укладеного з порушенням встановленої заборони про відчуження (в період дії арешту чи заборони на відчуження майна, встановлених ухвалою суду про забезпечення позову). Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Згідно з висновком, викладеним у постанові ВСУ від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13: «…Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, касаційний суд виходив із того, що оспорювані договори оренди земельних ділянок є недійсними в силу статті 15 Закону № 161-ХІV, оскільки вони укладені без дотримання вимог цієї норми щодо узгодження таких істотних умов, як індексація орендної плати, умови передачі земельної ділянки орендарю, наявність обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки (пункти 10, 18 та 26 договорів із цих істотних умов викладено як альтернативні: з урахуванням (без урахування), з розробленням (без розроблення), із встановленням (без встановлення), а умова щодо передачі земельних ділянок у заставу чи внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок узагалі не включена до договорів. При цьому судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачів у зв`язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також судом не з`ясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів. Ураховуючи викладене, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року не може залишатися в силі, а підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції…». Як зазначено вище, обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] , з урахуванням уточнення позовних вимог, посилалась на положення ст. 234 ЦК України та на те, що договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2020 та договори купівлі-продажу від 11.08.2020 паркувальних місць №4 та №5 є фіктивними правочинами, оскільки при укладенні цих договорів у їх формальних сторін - [PERSON] як покупця та [PERSON] як продавця були відсутні наміри створити юридичні наслідки, жодні дії на виконання цих договорів по відношенню один до одного ними не проводилися, жодні правові наслідки між ними не виникали, а в дійсності усі обов`язки, передбачені ст.665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] , як продавцем, та нею, як покупцем, тому фактично є укладеними договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць між [PERSON] та [PERSON] в якості покупця, і саме вона наразі є належним власником зазначеного майна, що є підставою реєстрації за нею права власності Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У п. 3.11 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним, а отже належить до оспорюваних правочинів. Тому до набрання законної сили рішенням суду про визнання певного правочину недійсним як фіктивного, такий правочин вважатиметься дійсним у силу презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України. Щодо ознак фіктивного правочину у постанові ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 зазначено наступне: «…У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Крім того, у Постанові ВСУ від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 вказано, що «…ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки…». Подібна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2022 року у справі № 199/4492/19, провадження № 61-7079св20, «За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.». Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов також Верховний Суд у постанові від 04.02.2021 року у справі № 638/13880/17, провадження №61-10398св20. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 761/34468/20, провадження № 61-13383ск22 прийшов до правового висновку про те, що відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19. Як зазначено вище, в обгрунтування уточнених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що оскільки наведені договори купівлі-продажу та двох паркувальних місць є фіктивними правочинами, то мають бути визнані недійсними, оскільки жодні правові наслідки між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, не виникали. В дійсності всі обов`язки, передбачені ст. 665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем. Тому фактично є укладеними договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць саме з [PERSON] в якості покупця. В судовому зкасіданні відповідач [PERSON] , приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, пояснив, що [PERSON] та [PERSON] з дитиною тривалий час орендували квартиру в будинку [ADDRESS] , згодом захотіли купити у нього для проживання їх сім`ї квартиру в цьому ж будинку та два паркомісця, розташовані в цокольному поверсі даного будинку. Він запропонував їм купити у нього квартиру [ADDRESS] та два паркромісця у цьому будинку. Всі перемовини щодо купівлі-продажу цього нерухомого майна, ціна продажу він вів з [PERSON] , [PERSON] була присутня при цьому, вона була присутня і при огляді квартири перед покупкою. [PERSON] при перемовинах та огляді квартири та паркомісць присутній не був. Він вважає покупцем вказаного нерухомого майна сім`ю [PERSON] та [PERSON] . Після купівлі квартири [PERSON] робила ремонт в ній, погоджувала з ним як з головою ОСББ «Артемівський» всі роботи щодо привозу, вивозу будівельних матеріалів, і після його закінчення вони запросили його подивитись облаштовану квартиру. Після ремонту в квартирі жили [PERSON] з сім`єю. Вони йому не казали, що купляють квартиру та паркомісця для брата [PERSON] - [PERSON] . Перед укладанням договорів купівлі-продажу [PERSON] його попередив, що хоче оформити договора купівлі-продажу на свого брата [PERSON] , але вказав, що ці паркромісця та квартира ними купляється для його - [PERSON] та [PERSON] з дитиною сім`ї та для їх користування та проживання, і не для подальшого перепродажу і не для проживання [PERSON] . Він пам`ятає, що при оформленні якогось із договору купівлі-продажу у нотаріуса були присутні він, [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , а при укладенні іншого договору тільки він - [PERSON] , [PERSON] з братом [PERSON] . Покупцем квартири та двох паркувальних місць в його розумінні був чоловік [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] розрахувався з ним за вказане нерухоме майно в приміщенні нотаріуса, розписку він не писав. Ключі від квартири після укладання договору купівлі-продажу він віддав [PERSON] , [PERSON] була присутня, та передав квартиру та паркомісця разом з документами на них [PERSON] . [PERSON] в перемовинах про покупку нерухомості не приймав участі, він з`явився вже у нотаріуса при укладанні договорів купівлі-продажу. Він- [PERSON] є головою ОСББ у вказаному будинку і йому відомо, що оплачував за комунальні послуги [PERSON] , а рахунок на оплату виставлявся на прізвище власника квартири. Про домовленість між братами, а саме хто з них буде жити в квартирі, йому не відомо, на придбаних паркомісцях [PERSON] та [PERSON] ставили свої автомобілі, в квартирі жили вони. Зазначив, для нього покупцем вказаної нерухомості був саме [PERSON] . Також [PERSON] зазначив, що перед підписанням договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна він ознайомився з текстами цих договорів, це були стандартного змісту договора, він погодився з їх умовами, бачив, що в договорах покупцем зазначено [PERSON] , про це його попередив [PERSON] і він не заперечував проти цього, укладанням цих договорів він не приховував укладання інших договорів. Надавши суду зазначені пояснення, [PERSON] з представниками також зазначив, що вважає твердження позивача про те, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними помилковим, оскільки позивачкою належним чином не доведено, що усі сторони спірних договорів купівлі-продажу мали умисел на укладання і уклали фіктивні правочини, які вчиняли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, що сторони вчиняли вказані правочини лише для виду, знаючи заздалегідь, що вони не будуть виконаними. Пояснив, що договори купівлі-продажу квартири та паркомісць виконані сторонами у повному обсязі, він мав бажання продати належне йому вищевказане нерухоме майно і продав, [PERSON] отримав нерухоме майно, а він - [PERSON] отримав за це майно у повному обсязі грошові кошти у розмірі, в обумовленому в даних договорах, на момент укладання цих договорів сторонами було досягнуто всіх істотних умов, у обох сторін - у нього як продавця було бажання продати вказану нерухомість і він він її продав, у нього була наявна воля на укладання та виконання вищезазначених договорів і створення юридичних наслідків, передбачених умовами вказаних договорів, що ним і було виконано, він як продавець за оспорюваними договорами купівлі-продажу нерухомого майна діяв добросовісно, і виконав у повному обсязі усі покладені на нього цивільним законодавством обов`язки як сторони правочину - продавця, тому позовні вимоги, заявлені до нього, задоволенню не підлягають. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , приймаючи участь в судовому засіданні як особисто так і в режимі відеоконференції, пояснив, що його брат [PERSON] по його проханню допомагав йому в пошуку і придбанні нерухомого майна в м.Дніпрі для його подальшого перепродажу, запевняючи його, що це буде успішною інвестицією його грошових коштів і в подальшому від продажу цієї нерухомості через три роки після придбання, з метою уникнення сплати великих податків, він зможе заробити значні кошти. Дружина брата [PERSON] була присутня при розмові, яка відбулась приблизно восени 2019 року, і повідомила, що вона може допомогти з ремонтом і меблюванням квартири, яка буде придбана. Він погодився на це, бо довіряв їм і сказав їм, що якщо вони допоможуть йому з організацією ремонту в квратирі та контролем по ремонту, то вони можуть приблизно рік, а взагалі до її продажу безкоштовно проживати в цій квартирі і користуватися паркувальними місцями, сплачуючи тільки комунальні платежі, на що вони погодились і він дав на ім`я брата довіреність. З того часу [PERSON] допомагав йому у пошуках нерухомості для придбання, в липні 2020 року він йому повідомив про можливість придбання ним квартири [ADDRESS] та двох паркомісць у цьому будинку. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2020 року та договорів купівлі-продажу паркомісць 11.08.2020 року [PERSON] був присутній у нотаріуса, допомагав йому в рахуванні грошей та їх передачі продавцю, а також в розрахунку з нотаріусом за її послуги. [PERSON] придбав вказану квартиру та два паркомісця за свої грошові кошти для подальшого їх перепродажу, а не за кошти батька [PERSON] , як вона стверджує. Зазначив, що вказане нерухоме майно [PERSON] придбав за рахунок грошових коштів, отриманих ним в борг по розписці, також він заробляв гроші на операціях з біткоїнами, докази цього відсутні, він ці доходи не декларував. Також, після укладання договору купівлі-продажу він своєму брату [PERSON] давав свої грошові кошти на ремонт квартири та її облаштування, яку саме суму передав, представник [PERSON] зазначити не зміг. Вказав, що [PERSON] один-два рази на місяць приїздив в м.Дніпро, зупинявся в орендованому житлі і передавав гроші на ремонт квартири брату [PERSON] , він покладався на уподобання сім`ї брата в питаннях ремонту, просив робити ремонт на їх розсуд, звітності по витраченим коштам та використаним матеріалам він від [PERSON] не вимагав, проведення ремонту не контролював, з моменту укладання договору купівлі-продажу він не заходив у квартиру, оскільки повністю довіряв брату. Він вважає, що мотивацією [PERSON] робити ремонт у вказаній квартирі - є можливість тимчасового проживання її сім`ї у цій квартирі до її продажу ним - [PERSON] з метою заробити гроші. Вказав, що у [PERSON] та [PERSON] була домовленість про те, що після укладення договору купівлі-продажу квартирою будуть користуватися [PERSON] з чоловіком [PERSON] та їх дитина, що вони зроблять в ній ремонт за гроші [PERSON] , оскільки [PERSON] нав намір в подальшому продати цю квартиру. Ключі від квартири передавались [PERSON] . [PERSON] за усної згоди [PERSON] , коли саме [PERSON] не пам`ятає. Після цього у вказаній квартирі відбувався ремонт відповідно до домовленості за грошові кошти [PERSON] , після закінчення ремонту [PERSON] з [PERSON] та їх дитина заїхали в квартиру. В зв`язку з тим, що якби [PERSON] захотів би продати вказану квартиру та паркомісця протягом трьох років після їх покупки, йому довелось би за законодавством при їх продажу сплатити великі податки, тому він дозволив сім`ї брата [PERSON] пожити ці три роки в даній квартирі та користуватися в цей період двома паркувальними місцями до їх продажу ним. Вказав, що після укладення договорів купівлі-продажу [PERSON] як власник вказаної квартири та паркомісць не звертався до управляючої компанії будинку - вказаного ОСББ з повідомленням про те, що саме він є дійсним власником вказаного нерухомого майна, яким тимчасово користується сім`я його брата [PERSON] . Коли в квітні 2021 року вбили чоловіка [PERSON] - [PERSON] , між [PERSON] і [PERSON] відбулась розмова про те, що він хоче користуватися своєю квартирою, він просив передати йому правовстановлюючи документи від квартири і він надав їй місяць для того, щоб вона з дитиною звільнили квартиру, вона не заперечувала. В травні 2021 року він дізнався, що з квартири вивозяться речі, його в квартиру не впускали, він поновив документи на квартиру, викликав працівників поліції, разом з ними попав у квартиру і побачив, що його речі з квартири вивезені, зірвані розетки, сантехніка. Вважав, що позивачем належним чином не доведено, що всі сторони договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та договорів купівлі-продажу двох паркувальних місць, розташованих у цокольному поверсі цього будинку, - продавець [PERSON] та покупець [PERSON] мали умисел на укладання і уклали фіктивні правочини, які вчинили без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами - вищевказаними договорами купівлі-продажу, що сторони вчиняли вказані правочини лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені цими договорами; позивач не довела суду відсутність у учасників вказаних договорів - [PERSON] та [PERSON] наміру створити юридичні наслідки при укладенні спірних договорів. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи із наведених вимог чинного законодавства України та сталої судової практики, а також пояснень в судовому засіданні учасників справи та їх представників, суд вважає, що позивачем, на яку законом покладено обов`язок довести суду відсутність у учасників правочинів - вищевказаних договорів купівлі-продажу квартири та паркувальних місць наміру створити юридичні наслідки, обумовлені умовами цих договорів на момент їх вчинення, не надано суду доказів наявності умислу у обох зазначених в договорах сторін правочину, якими є продавець [PERSON] і покупець [PERSON] , зважаючи на те, що судовим розглядом встановлено, що у продавця нерухомого майна за цими договорами купівлі-продажу [PERSON] була наявна воля на укладання та виконання вищезазначених договорів купівлі-продажу та створення юридичних наслідків, обумовлених умовами вказаних договорів, він мав наміри продати належне йому вищевказане нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] і двох паркувальних місць №4 та №5 в цокольному поверсі вказаного будинку за зазначеною адресою і він продав їх та отримав за це майно у повному обсязі грошові кошти у розмірі, обумовленому в даних договорах купівлі-продажу; на момент укладання цих договорів сторонами було досягнуто всіх істотних умов, та вчинено продавцем дії на виконання цих договорів - після укладання договорів купівлі-продажду продавець передав вказане нерухоме майно та ключі від квартири. Таким чином, позивачем не надано доказів того, що у вказаних спірних правочинах внутрішня воля двох сторін договорів - як продавця так і покупця не відповідала зовнішньому її прояву, що обидві сторони, вчиняючи вказані правочини, знали заздалегідь, що ці договори не будуть виконані, тобто мали інші цілі, ніж передбачені правочинами, і не довела, що такі правочини укладені умисно; що при укладенні вказаних договорів купівлі-продажу відбулося введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочинів або дійсних намірів учасників; або у сторін договорів був свідомий намір невиконання зобов`язань договорів або приховування справжніх намірів обох сторін правочину. Крім того, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що при розгляді даної цивільної справи вбачається, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2020, що розташована за адресою [ADDRESS] , договору купівлі-продажу паркувального місця №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] від 11.08.2020; договору купівлі-продажу паркувального місця №5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] від 11.08.2020, [PERSON] був визначений в якості номінального покупця за спільним рішенням позивачки [PERSON] та її чоловіка - [PERSON] . З наявних в матеріалах справи доказів та пояснень в судовому засіданні позивачки, відповідача [PERSON] , свідків вбачається, що перемовини з власником вищевказаних квартири та паркувальних місць [PERSON] про їх купівлю, а також узгодження з ним ціни їх продажу велись [PERSON] та [PERSON] , як зазначив в судовому засіданні [PERSON] грошові кошти за продані квартиру та паркувальні місця він у нотаріуса отримав у [PERSON] , в присутності [PERSON] , в подальшому передав їм ключі від квартири та документи на придбане нерухоме майно. З поведінки [PERSON] та [PERSON] як продавець майна [PERSON] так і допитані в судовому засіданні під присягою свідки вбачали, що вказане нерухоме майно було придбано саме [PERSON] та її чоловіком [PERSON] з дитиною. В судовому засіданні позивачка наполягала на тому, що грошові кошти на покупку квартири за вказаною адресою та на її ремонт і облаштування, а також та покупку двох паркомісць їй подарував її батько [PERSON] , що він підтвердив в судовому засіданні під присягою, пояснивши, що вказані грошові кошти є власними заощадженнями як його так і його дружини, оскільки вони є підприємцями і, починаючи з 2005 року мають свій власний бізнес та накопичували гроші. Вказані твердження підтверджуються доказами щодо стабільного матеріального стану батьків позивачки до часу укладання спірних договорів купівлі-продажу, які є у справі. Відповідач [PERSON] через представника в судовому засіданні стверджував про те, що вказані квартира та два паркувальні місця були придбані ним за його власні грошові кошти, які він отримав у борг та які заробив, займаючись операціями з продажу беткоїнів, за ці ж кошти [PERSON] за його твердженням робила ремонт у придбаній спірній квартирі та облаштовувала взамін на надання ним дозволу на безкоштовне тимчасове проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] з дитиною у цій квартирі. Разом з цим, [PERSON] не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів цим твердженням, а наявні матеріали справи ніяким чином не підтверджують наявність у власності [PERSON] на момент укладання спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна грошових коштів, достатніх для купівлі вказаного в договорах майна за ціною, вказаною у цих договорах. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] постійно проживає та зареєстрований в [ADDRESS] , на час укладання спірних договорів купівлі-продажу він перебував на обліку в Ковельському міськрайонному центрі зайнятості, відповідно до довідки Підприємства теплових мереж «Ковельтепло» від 03.08.2021 року [PERSON] на час укладання зазначених договорів працював вантажником ПТП «Ковельтепло». Заперечуючи проти тверджень позивачки [PERSON] про те, що при укладанні спірних договорів купівлі-продажу всі обов`язки, передбачені ст. 665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між [PERSON] як продавцем та нею як покупцем і що фактично ці договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць були укладені саме з нею, [PERSON] на спростування цих тверджень суду ніяких доказів не надав. Разом з цим, виходячи з положень ст. 234 ЦК України і вищенаведеної судової практики, при розгляді даної справи суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям обох сторін спірних договорів купівлі-продажу - у даному випадку як продавця нерухомого майна [PERSON] так і зазначеного в договорах покупця [PERSON] . Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Оскільки в ході судового розгляду справи судом достеменно встановлено, що продавець за даними договором купівлі-продажу квартири від 01.08.2020 та договорами купівлі-продажу паркомісць №4 та №5 від 11.08.2020 року [PERSON] намагався і досяг правового результату та створення юридичних наслідків, обумовлених умовами вказаних договорів купівлі-продажу, а саме відчудив належне йому нерухоме майно за умов, визначених цими договорами купівлі-продажу, в наслідок чого припинилось його право власності на це майно, отримав за це майно у повному обсязі грошові кошти, передав це майно після його продажу, покупець [PERSON] такоє наполягає на віиконанні договорів, тому дані договори купівлі-продажу нерухомого майна не можуть бути визнані фіктивними, а відтак не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , укладеного 01.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1696; про визнання недійсним договору купівлі-продажу паркувального місця №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладеного 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1782; про визнання недійсним договору купівлі-продажу паркувального місця №5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладеного 11.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1781; про визнання договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2020, що розташована за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1696, укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; про визнання договору купівлі-продажу паркувального місця №4 від 11.08.2020 року, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1782, укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; про визнання договору купівлі-продажу паркувального місця № 5 від 11.08.2020 року, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою Анастасією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1781, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Із вказаних підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на: квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] ; паркувальне місце №4, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв.м., що розташоване за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , оскільки вони є похідними із вищезазначених позовних вимиог, щодо яких суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по справі - по сплаті судового збору та на професійну правову допомогу слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed