Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» (далі ВП «Черкаська ТЕЦ») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути на її користь солідарно з відповідачів заборгованість з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 53299,50 грн., а також 3% річних в сумі 2012,89 грн. та інфляційну складову боргу в сумі 12764,79 грн., що разом складає 68077,18 грн., а також судовий збір в розмірі 2270 грн. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що ВП «Черкаська ТЕЦ» здійснює надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла відповідачів. Оскільки у квартирі, де проживають відповідачі, відсутні засоби обліку теплової енергії та гарячого водопостачання, то нарахування вартості послуг централізованого теплопостачання здійснюється відповідно до показників будинкового лічильнику загального обліку теплопостачання пропорційно опалюваній площі квартири, а нарахування вартості послуг гарячого водопостачання згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Починаючи з січня 2013 року відповідачі своєчасно не вносили плату за отримані від позивача послуги, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2018 року складає 53299,50 грн. Оскільки в добровільному порядку відповідачі не погашають наявну заборгованість, то позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили проти позовних вимог, посилаючись на те, що вони з 2000 року не проживають фактично у квартирі, яка є об`єктом надання послуг, та не користуються комунальними послугами. Також просили застосувати строки позовної давності, оскільки вони пропущені позивачем. 29.03.2021 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 28.04.2021 судом ухвалено заочне рішення у справі, яким суд вирішив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 22.04.2024 відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд та скасування заочного рішення суду. За наслідками розгляду такої заяви 25.07.2024р. судом постановлено ухвалу, якою скасовано заочне рішення суду від 28.04.2021р., а справу призначено до розгляду. Письмового відзиву від відповідачів проти позову до суду не надходило. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, а тому неявка таких відповідачів не перешкоджає розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , який діє на підставі довіреності №229 від 12.02.2024р., підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що всі відповідачі були зареєстровані у квартирі, яка є об`єктом надання послуг, а відтак мають нести солідарну відповідальність з оплати таких послуг, оскільки є їх споживачами, а відповідні послуги надавались позивачем належним чином. Відповідачка [PERSON] заперечила проти позовних вимог та пояснила, що вона не є власником квартири і фактично у ній не проживає з 1997 року, хоча й була там зареєстрованою, а відтак вона не має нести відповідальність по існуючим боргам з оплати комунальних послуг. Зазначила, що вона самостійно не здійснювала ніяких платежів з оплати послуг позивача, оскільки квартира належить її матері [PERSON] і саме вона контролювала оплату комунальних послуг, а відповідачка матеріально допомагала матері шляхом надання грошових коштів. Зауважила, що не погоджується із наданим позивачем розрахунком та розміром щомісячних нарахувань вартості послуг опалення та гарячого водопостачання. Додатково пояснила, що не повідомляла позивача про те, що не проживає у відповідній квартирі. Просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також заперечив проти позовних вимог та просив відмовити\~у позові\~в частині\~вимог до\~нього. Пояснив, що квартира належить його матері, а він фактично не проживає в цій квартирі понад 15 останніх років поспіль, а відтак не має нести відповідальність з оплати комунальних послуг. Підтримав пояснення відповідачки [PERSON] та наполягав на застосуванні наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. ВП «Черкаська\~ТЕЦ» є надавачем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира [ADDRESS] ). Відповідно до відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у такій квартирі проживають відповідачі: [PERSON] , 1957р.н.; [PERSON] , 1983р.н.; [PERSON] , 1979р.н.; [PERSON] , 1986р.н.. В той же час відповідачка [PERSON] проживала у квартирі з 08.07.1989, а з 05.10.2021 проживає за адресою: [ADDRESS] . /т. 1, а.с. 200, т. 2 а.с. 173/. Відповідач [PERSON] в період часу з 20.07.1984 до 08.10.2021 також проживав у цій квартирі, а з 08.10.2021 проживає за адресою: [ADDRESS] /т. 2 а.с. 198/. 31.03.2014 між позивачем та [PERSON] , як власником квартири [ADDRESS] , був укладений договір №4784/8 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води /т. 1 а.с. 11-12/. Натомість у 2017 році [PERSON] помер і позивачем не укладено ні з ким з відповідачів іншого договору про надання комунальних послуг. В квартирі [ADDRESS] відсутні лічильники теплової енергії та гарячого водопостачання у зв`язку з чим позивач здійснював нарахування вартості послуг відповідно до показників будинкового лічильнику загального обліку теплопостачання пропорційно опалюваній площі квартири, а нарахування вартості послуг гарячого водопостачання згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Загальна площа квартири [ADDRESS] складає 64,3 кв.м. Згідно наданої позивачем оборотної відомості за особовим рахунком № [NUMBER] /а.с. 5 т. 1/ за період з січня 2013 року по 01.01.2018 року заборгованість відповідачів перед позивачем з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання складає 53\~299,50 грн. (опалення 18217,96 грн.; гаряче водопостачання 35\~081,54 грн.). Зазначені обставини справи сторони не заперечують, а тому суд вважає їх доведеними. У зв`язку з відмовою відповідачів в добровільному порядку здійснити погашення заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу виконання грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 24.06.2004р. №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №1875), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630 (далі Постанова №630) тощо. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, в даному випадку позивач зобов`язаний довести факт надання ним послуг до житла відповідачів, обґрунтованість розрахунку вартості таких послуг та наявність у відповідачів обов`язку оплатити відповідні послуги. У свою чергу відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, зобов`язані надати суду докази на спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються заперечення відповідачів проти позовних вимог. Відповідно до ст. 67 ЖК плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону №1875 порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Щодо наявності у відповідачів обов`язку з оплати комунальних послуг при відсутності між сторонами відповідного договору, то слід звернути увагу на наступне. Статтею 19 Закону №1875 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як встановлено судом позивач вимагає стягнути з відповідачів заборгованість, яка утворилась за період з 01.01.2013 по 01.01.2018. Натомість питання щодо надання послуг врегульовані договором №4784/8\~від 31.03.2014р., а отже положення цього договору не регулюють надання позивачем комунальних послуг в період до квітня 2014 року, а також після припинення дії такого договору, враховуючи, що одна сторона такого договору споживач [PERSON] помер у 2017 році. Разом з тим, суд зауважує, що хоча у ч. 1 ст. 19 Закону №1875 й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначені п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875 обов`язки споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК передбачено, що договір є складеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даною виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основним обов`язком споживача. Відсутність договору на постачання теплової енергії само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання споживачем. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє позивача за первісним позовом обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. За таких обставин суд доходить висновку, що з огляду на період надання послуг, то спірні правовідносини регулюються між сторонами на умовах типового договору про надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, передбаченого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630. Згідно п. 3 Постанови №630 послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 18 Постанови №630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (п. 20 Постанови №630). Відповідно до п. 24, 25 Постанови №630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що оскільки у квартирі відповідачів немає квартирного засобу обліку теплової енергії та гарячого водопостачання, то нарахування плати за надані послуги здійснювалось позивачем згідно встановлених нормативів та тарифів, які визначались рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про затвердження та погодження тарифів на послуги тепловодопостачання» від 29.12.2010р. №2118, від 10.04.2015р. №382, постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України «Про встановлення тарифу на теплову енергію для потреб населення ПАТ «Черкаське хімволокно»» №573 від 23.05.2014, №650 від 06.06.2014, №725 від 13.06.2014, №1171 від 31.03.2015, №356 від 17.03.2016, №1352 від 04.08.2016, №1206 від 05.10.2017. При цьому нарахування вартості послуг централізованого теплопостачання здійснювалось відповідно до показників будинкового лічильнику загального обліку теплопостачання пропорційно опалюваній площі квартири, а нарахування вартості послуг гарячого водопостачання згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. З урахуванням встановлених тарифів розрахунок вартості наданих позивачем відповідачам послуг арифметично здійснений вірно. Згідно наданого позивачем розрахунку за особовим рахунком відповідачів № [NUMBER] станом на 01.01.2018р. обліковувалась заборгованість з оплати послуг опалення в сумі 18\~217,96 грн. та гарячого водопостачання 35\~081,54 грн. Відповідно до ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 526, 530 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено у ст. 610 ЦК, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 611 ЦК, - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ст. 68 ЖК наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. За матеріалами справи судом встановлено, що у період надання послуг позивача, за який утворилась заборгованість яка є предметом спору, всі відповідачі мали зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] , а відтак вони мають нести солідарний обов`язок з оплати комунальних послуг, якщо інше не передбачено між ними відповідним договором. Також суд бере до уваги, що відповідачі не заперечували факту надання позивачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до їх помешкання. В контексті доводів відповідачів про неналежне здійснення позивачем надання комунальних послуг, слід зауважити, що всупереч вимог 12, 78, 81 ЦПК України відповідачами не надано суду доказів щодо наявності в них заперечень в частині якості надаваних позивачем послуг, зокрема, суду не надано складених у встановленому законом порядку актів-претензій у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт, як то передбачено статтею 18 Закону №1875, як і не доведено фактів невиконання позивачем обов`язку з надання вищевказаних послуг. Крім того, суду не надано доказів щодо того, що відповідачі звертались до позивача з заявами про відмову від надаваних позивачем послуг. Отже суд доходить висновку, що позивач належним чином здійснював надання послуг до житла відповідачів, а останні зобов`язані оплатити відповідні послуги. Також всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачами не надано суду доказів належності квартири [ADDRESS] на праві власності конкретній фізичній особі. За таких обставин відповідачі, як користувачі такого житла, мають солідарний обов`язок з оплати наданих позивачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири [ADDRESS] у розмірі відповідних нарахувань з урахуванням здійснених платежів. Разом з тим, аналіз змісту наданого позивачем листа-розрахунку свідчить, що до складу позовних вимог входять вимоги про сплату заборгованості, яка утворилась в період часу до 01.01.2013р. в сумі 8864,91 грн. Будь-якого обґрунтування підстав виникнення та існування такої заборгованості суду не надано, що унеможливлює надання оцінки правомірності та обґрунтованості такого розміру заборгованості. Отже всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не обґрунтовано та не доведено правомірності підстав нарахування суми заборгованості з вартості наданих ним послуг, що утворилась в період часу до 01.01.2013р. в розмірі 8864,91 грн., а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. В той же час, заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі просили застосувати строки позовної давності до позовних вимог. Згідно ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020р. на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, з урахуванням статті 257 ЦК, позивач вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 01.01.2018р., у строк не пізніше 01.01.2021р., а позов ним подано 26.03.2021р., однак, оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020р., було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06.05.2021р. у справі № 903/323/20. У постанові від 07.09.2022р. у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020р. №540-ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Із цим позовом ВП «Черкаська ТЕЦ» звернулась до суду 26.03.2021р., однак враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02.04.2020р., відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02.04.2017р. не завершився. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Аналогічна позиція щодо застосування строків позовної давності у подібних спірних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 06.12.2023р. у справі №212/10834/21. В той же час відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. За наданим позивачем листом-розрахунком по о/р № [NUMBER] судом встановлено, що відповідачами регулярно здійснювалась оплата вартості послуг ВП «Черкаська ТЕЦ», проте суми платежів були різними і не завжди співпадали з розміром місячних нарахувань. Починаючи з травня 2015 року споживачами жодного разу не здійснювалось платежів з оплати послуг гарячого водопостачання в розмірі, що перевищував розмір відповідних щомісячних нарахувань. Натомість, платежі з оплати вартості послуг з опалення здійснювались навіть у ті місяці, коли відповідні послуги не надавались, що свідчить про наявність підстав для переривання строків позовної давності. Отже, з огляду на те, що відповідачами починаючи з травня 2015 року не здійснювалась оплата послуг позивача з гарячого водопостачання у розмірі, що дорівнював чи перевищував місячні нарахування, що свідчить про визнання споживачем лише частини боргових зобов`язань, а тому відповідні платежі не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Правомірність такого висновку щодо порядку застосування норм, які регулюють строк позовної давності, підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-43цс17 від 22.03.2017р. Натомість, у квітні 2018 року по особовому рахунку відповідачів здійснено платіж з оплати послуг опалення на суму 200 грн., тоді як в такому місяці розмір нарахувань склав 80,22 грн. вартості послуг з опалення, а отже такий платіж перериває строки позовної давності. Таким чином в межах строків позовної давності заявлені позовні вимоги щодо оплати послуг опалення за період з 01.01.2013р. по 01.01.2018р. (оскільки строк позовної давності неодноразово переривався) та щодо оплати послуг гарячого водопостачання за період з 01.03.2017р. по 01.01.2018р. (враховуючи особливості спливу строків позовної давності під час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)). Згідно листа-розрахунку по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2013р. по 01.01.2018р. позивачем було надано відповідачам послуги з централізованого опалення загальною вартістю 24\~421,53 грн., а в добровільному порядку споживачами сплачено лише 8\~206,19 грн., а відтак різниця в розмірі 16\~215,34 грн. кошти підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку. В період часу з 01.03.2017р. по 01.01.2018р. вартість послуг з гарячого водопостачання до житла відповідачів, з урахуванням перерахунку шляхом зменшення вартості відповідних нарахувань, що здійснювалось позивачем самостійно, складає 13\~358,38 грн. (сума нарахувань 15\~080,33 грн. сума перерахунку 1721,95 грн.). Протягом такого періоду часу споживачами в добровільному порядку оплачено 200 грн. вартості таких послуг, а отже сума заборгованості складає 13\~158,38 грн. (13\~358,38 грн. 200 грн.) і також підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві інфляційні нарахування та три відсотки річних нараховані на суму заборгованості. Аналіз наданих позивачем розрахунків розміру інфляційних нарахувань /т. 1 а.с. 8/ та трьох відсотків річних /т. 1 а.с. 6-7/ на суму заборгованості свідчить, що такий розрахунок відповідає положенням закону, оскільки відповідні компенсаційні нарахування обчислені позивачем окремо щодо кожного місяця періоду надання послуг. Натомість, з огляду на положення ст.ст. 257, 267 ЦК стягненню з відповідачів підлягають відповідні нарахування, обчислені в межах загального строку позовної давності, тобто в межах платежів, що нараховані за період надання послуг, починаючи з березня 2017 року. При цьому\~слід звернути\~увагу,\~що зобов`язання\~відповідачів щодо\~здійснення платежів\~з оплати\~послуг має\~періодичний характер,\~оскільки обов`язок\~із здійснення\~оплати таких\~платежів виникав\~окремо щодо\~кожного місяця\~періоду надання\~послуг,\~а тому\~компенсаційні нарахування\~мають обчислюватись\~щодо кожного\~місяця окремо, а період прострочення починається з 21 числа місяця, який є наступним щодо того, за який має вноситись плата, а закінчується датою фактичного погашення такої заборгованості. Беручи до уваги наданий позивачем розрахунок розміру трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, то обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення відповідних сум, що нараховані на платежі за період надання послуг березень-грудень 2017 року. Обчислені позивачем суми відповідних компенсаційних нарахувань не суперечать визначеним законодавством засадам їх розрахунку. За таких обставин обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних в сумі 157,85 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 594,60 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 30\~126,17 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість з оплати послуг по опаленню 16\~215,34 грн., з оплати послуг гарячого водопостачання 13\~158,38 грн., інфляційні нарахування 594,60 грн., три відсотки річних 157,85 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідні судові витрати по справі складаються із витрат, понесених позивачем (судовий збір, сплачений при поданні позову) в розмірі 2270 грн. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 30\~126,17 грн., що відповідає 44% від загальної ціни позову (68\~077,18 грн.), а отже на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу має бути відшкодовано за рахунок відповідачів 999 грн. судового збору (2270 грн. * 44%). Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог стосовно кожного з відповідачів, то обов`язок з відшкодування позивачу витрат з оплати судового збору слід розподілити між відповідачами в рівних частинах, а відтак кожен з них має сплатити на користь позивача по 166,50 грн. в якості відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial