Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

01.04.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Посольство України в Республіці Польща про встановлення порядку та розміру утримання дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з відповідачкою перебували у шлюбі. Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/14893/20 від 23.02.2021 року, вказаний шлюб було розірвано. При цьому за взаємною згодою позивача та відповідача діти залишилися проживати разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідач не подавала до суду позовну заяву про стягнення аліментів, оскільки в цьому не було необхідності. Позивач після розлучення добровільно матеріально допомагав дітям, перераховував добровільну матеріальну допомогу на утримання спільних з відповідачем дітей в середньому розмірі близько 12000 (дванадцять тисяч) гривень щомісячно, а коли була можливість і більше, на особисту банківську картку відповідача в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про що свідчать квитанції про переказ готівки на банківську картку відповідача. Позивач регулярно та систематично зустрічався з дітьми на кожних вихідних, крім того, мав постійний контакт з кожною дитиною телефонним зв`язком та засобом відеодзвінків через програму Viber. Позивач має постійну роботу, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття нотаріальною діяльністю № 4250, виданим Міністерством юстиції України 11 березня 2002 року. Забезпечений житлом та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . З 25.08.2023 року, відповідач відмовляється отримувати допомогу на дітей та перешкоджає побаченням позивача з дітьми і не дозволяє спілкуватися з ними. Спільно з представниками Служби у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області було досягнуто домовленості між батьками щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною того з батьків, хто проживає окремо та вирішено встановити графік зустрічей батька з дітьми, що підтверджується копією даної домовленості від 11.11.2021 року. У зв`язку із початком збройної агресії Російської Федерації проти України, відповідач [PERSON] , разом з малолітніми дітьми: донькою - [PERSON] , [INFO] , та сином - [PERSON] , [INFO] , виїхала до Республіки Польща. За час перебування в Республіці Польща відповідач вийшла заміж за громадянина Польщі та по теперішній час проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України позивач не має можливості виїхати за кордон та зустрітися з дітьми в Польщі, а отже позбавлений можливості бачитися зі своїми дітьми, єдиний доступний контакт з дітьми є телефонний зв`язок та засіб відеодзвінків через програму Viber. Проте, позивач стверджує, що відповідач не дозволяє спілкуватися позивачу з дітьми, оскільки вважає що коштів, які перераховує позивач на утримання дітей не достатньо. Добровільно домовитись про сплату достатніх аліментів вони не можуть. Позивач відзначає, що намагається як найкраще забезпечити матеріально своїх дітей, брати участь в їх культурному розвитку, оздоровленню та відпочинку. Однак відповідач маніпулюючи грошима не дозволяє позивачу виконувати свій батьківський обов`язок. Тому, на теперішній час є постійний спір між позивачем та відповідачем щодо утримання дітей та спілкування з дітьми. Даний спір позивач бажає вирішити шляхом сплати аліментів на утримання дітей, та встановленням порядку та розміру утримання дітей. Позивач просив суд: -Встановити порядок та розмір утримання дітей, шляхом сплати аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , у розмірі 6250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , щомісячно і до повноліття дитини, та 6250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , щомісячно і до повноліття дитини; Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2024 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін та призначено розгляд справи. 13.05.2024 року представником відповідача [PERSON] (за дорученням) - [PERSON] через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву. 16.05.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Пасльон Іриною Володимирівною було подано клопотання про повернення без розгляду відзиву на позовну заяву та ухвалення рішення без його врахування, в якому вказано, що ознайомившись з наданим представником відповідача відзивом на позовну заяву та документами до нього, зазначає, що відповідачем [PERSON] не надано доказів належного уповноваження [PERSON] на вчинення будь-яких процесуальних дій від імені відповідача. Тому вважає, що відзив на позовну заяву подано особою, повноваження якої не підтверджені належним чином, у зв`язку з чим посилається на наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України за аналогією закону, для повернення без розгляду даного відзиву та ухвалення рішення без його врахування. П. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України передбачає, що заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано. Представник позивача просить залишити без розгляду та повернути заявнику відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] від 13 травня 2024 року, та ухвалити рішення без його врахування. 13.06.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Пасльон Іриною Володимирівною було подано до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2024 року було призначено судове засідання на 25.06.2024 року о 10 год. 15 хв., яке провести в режимі відеоконференції. Всі подальші засідання за участю представника позивача [PERSON] - адвоката Пасльон Ірини Володимирівни проводити в режимі відеоконференції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.06.2024 року було витребувано у Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Ломоносова, 24) інформацію про доходи [PERSON] за період з 2020 по 2023 роки. 19.08.2024 року Головним управлінням ДПС у Київській області було надано відповідь на запит від 06.08.2024 року №1036-2024-0002096 відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору [PERSON] за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 роки. 07.10.2024 року представником відповідача (за дорученням) - [PERSON] було подано до суду заперечення. 31.10.2024 року представником позивача - адвокатом Пасльон Іриною Володимирівною було подано до суду клопотання про залишення без розгляду та повернення заявнику заперечення представника відповідача [PERSON] та ухвалення рішення без його врахування. У судовому засіданні представник позивача адвокат Пасльон Ірина Володимирівна позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Суду додатково пояснила, що у позивача наявні інші неповнолітні діти, які також перебувають на утриманні позивача. До суду надала докази, свідоцтва про народження дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про шлюб, Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2024 року по справі № 369/21417/23 про усиновлення та Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2023 року по справі № 369/2516/23 про усиновлення. Також представником позивача до суду було надано довідку Головного управління ДПС у Донецькій області, відповідь на запит від 08.08.2024 року №0599-2024-0001100 відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору [PERSON] за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 роки. У судове засідання відповідач не з`явилася, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не погоджувався з розміром аліментів, які просить призначити позивач та просив суд стягнути з позивача аліменти у вигляді частки від заробітку у розмірі 35 % з усіх доходів на двох дітей. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При розгляді справи судом встановлено, що 12 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області. Батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/14893/20 від 23 лютого 2021 року, вказаний шлюб між сторонами було розірвано. З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітні діти залишились проживати разом з матір`ю [PERSON] . Як встановлено судом, що підтверджується і наявними в матеріалах справи доказами, батько регулярно сплачував кошти на утримання дітей у сумі 12000 (дванадцять тисяч) гривень щомісячно, що сторонами не оспорюється. Однак, відповідач вважає, що даних коштів не достатньо. Згідно з ст.12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В якості заперечення проти позову, відповідачем було подано до суду відзив представника відповідача [PERSON] . Однак, представник відповідача [PERSON] не приймав участі в судових засіданнях, та в судовому засіданні не підтримав даний відзив на позовну заяву. Представник позивача адвокат Пасльон Ірина Володимирівна в судовому засіданні заперечувала проти відзиву, з огляду на те, що відзив на позовну заяву подано особою, повноваження якої не підтверджені належним чином, тобто особою, яка не має процесуальної дієздатності, у зв`язку з чим посилалася на наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України за аналогією закону, та просила суд повернути без розгляду даний відзив та ухвалити рішення без його врахування. Суд, дослідивши поданий відповідачем відзив ставиться до нього критично, оскільки подані відповідачем копії договорів та квитанцій не були належним чином завірені, були подані на іноземній мові без належно завіреного перекладу та без належного засвідчення, відповідно до положень ст. 95 ЦПК України, також дані копії не були підтверджені оригіналами документів в судовому засіданні. На підтвердження доводів відповідача щодо витрат на дитину, відповідач не надала належних та допустимих доказів таких витрат, а фактично надала пояснення. Наявність кілька чеків на іноземній мові не можуть підтверджувати такі витрати. Натомість, аліменти мають включати ті витрати, які дійсно необхідні дитині щомісячно, а не ті, які за можливості батьки можуть додатково надати. Також відсутні належні та допустимі докази витрат на дитину на школу, вартість занять, регулярність їх відвідування та чи актуальні вони на час вирішення справи, матеріали справи не містять доказів того, що з позивачем погоджувалась можливість компенсації частини оплати, зважаючи на те, що у кожної сторони є певні можливості. Дослідивши подане представником відповідача [PERSON] заперечення суд зазначає, що дане заперечення також не містить жодних доказів, а лише пояснення. Представник відповідача [PERSON] стверджуючи, що позивач має дохід, достатній для сплати аліментів у заявленому відповідачем розмірі, взагалі не подав докази, не спростував докази позивача щодо його доходу, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Також відсутні докази способу життя позивача, щоб підтверджували б достатність доходів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем на підтвердження доводів не надано належних та допустимих доказів. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач має значний дохід та має змогу сплачувати аліменти у заявленому відповідачем розмірі. Так, відповідач взагалі не подала докази які б підтверджували заявлений нею матеріальний стан позивача та витрати на дітей. За ч.ч.1- 5, 8 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 Цивільного процесуального кодексу України). Зокрема, частиною 3 ст.77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При визначенні розміру аліментів суд враховує надану Головним управлінням ДПС у Київській області довідку від 06.08.2024 року з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору [PERSON] за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 роки, а також подану представником позивача довідку від 08.08.2024 року Головного управління ДПС у Донецькій області, з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору [PERSON] за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 роки, дані довідки є ідентичними. З даних довідок вбачається, що згідно Податкової декларації про майновий стан і доходи [PERSON] становлять: - за 2020 рік - 119768,04 (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 04 копійок; - за 2021 рік - 149169,21 (сто сорок дев`ять тисяч сто шістдесят дев`ять гривень) 21 копійка; - за 2022 рік - 27710,26 (двадцять сім тисяч сімсот десять) гривень 26 копійок; - за 2023 рік - 75138,19 (сімдесят п`ять тисяч сто тридцять вісім) гривень 19 копійок. Також судом враховується наявність у позивача інших дітей на утриманні, що підтверджується, свідоцтвами про народження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2024 року по справі №369/21417/23 про усиновлення, Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2023 року по справі №369/2516/23 про усиновлення. Системний аналіз зазначених правових норм дає право суду зробити висновок про обґрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на докази, надані суду позивачем, які необхідно віднести до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі діти сторін проживають разом з матір`ю, так як [PERSON] є їх батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх дітей. Враховуючи, що у [PERSON] є двоє інших дітей від іншого шлюбу, а загалом на утриманні перебуває четверо дітей. Окрім цього, позивач систематично, кожного місяця виплачував відповідачці аліменти на утримання дітей у середньому розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень. Суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача аліментів у розмірі 6 250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , щомісячно і до повноліття дитини, та 6250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , щомісячно і до повноліття дитини. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку. Так, згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум: для дітей віком до 6 років 2563 грн., для дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли діти будуть проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved