Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

02 липня 2024 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, що зареєстрований 27 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 319, Серія [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що у подружжя різні погляди на життя, а також відсутні взаєморозуміння, виявилась несумісність характерів. Відносини між подружжям погіршилися, постійно виникали непорозуміння. За останні два роки значно погіршилися відносини та відбуваються часті сварки. Подружжя не проживає разом з початку 2023 року. Позивач вважає, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, у зв`язку з чим він просить про розірвання шлюбу. Від спільного шлюбу є дві малолітні дитини [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №9080, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №256, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2024 року матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року справу передано судді Свяченій Ю.Б. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на призначенням судового засідання на 28 жовтня 2024 року. У судове засідання, призначене на 28 жовтня 2024 року учасники процесу не з`явились. Учасникам надсилалися судові повістки та розміщено оголошення на сайті суду. Разом з позовною заявою позивачем надано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, строк на примирення просить не надавати. 14 жовтня 2024 року від відповідачки на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій зазначено, що з позовними вимогами позивача вона ознайомлена, проти розірвання шлюбу не заперечує. Зазначила, що спор щодо місця проживання спільних дітей відсутній, за взаємною домовленістю вони будуть проживати з нею. Крім того, просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте у шлюбі « [PERSON] ». Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 319, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданого 27 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції. Позовні вимоги мотивовані тим, що у позивача та відповідача різні погляди на життя, а також відсутні взаєморозуміння і довіра, постійні конфлікти та сварки. Шлюбні відносини між сторонами припинено з початку 2023 року, шлюб носить формальний характер, позивач подальше існування сім`ї вважає неможливим і часу на примирення не потребує. Спір щодо місця проживання спільних дітей відсутній, питання утримання дітей вирішується обопільно в мировому порядку, спору про поділ майна подружжя немає. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судового збору, позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а відтак судом не вирішується питання щодо стягнення судового збору на користь позивача.

Outcome: approved