Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить зняти арешт та заборону на його відчуження, які були накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП 40570915, від 28.10.2013, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), реєстраційний номер обтяження: 13599687 від 09.03.2016, з нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 19304833). Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] прийняв спадщину після померлого [INFO] сина [PERSON] , [INFO] . При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини встановлено, що спадкове майно перебуває під арештом, накладеним Шевченківським відділом\~державної виконавчої\~служби Запорізького\~міського управління\~юстиції 28.10.2013 ВП 40570915. Зважаючи на це, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна, відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач звертався з приводу зняття арешту до відповідача, на що отримав відмову (Лист від 22.08.2024). Відповідач повідомив, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 40570915 з примусового виконання виконавчого листа 1-621/10 від 17.07.2011 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про конфіскацію усього майна, що належить на праві власності [PERSON] . Виконавче провадження № 40570915 відкрито державним виконавцем 28.10.2013. Та цього ж дня державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. Державним виконавцем 27.12.2019 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» яка не передбачає зняття арешту за вище зазначеним виконавчим провадженням. Оскільки відсутні виконавчі провадження за вказаним виконавчим документом, і протягом майже 4 років органи ДВС не скасували арешт майна, через що позивач не може оформити успадковане майно (зокрема 1/4 частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), та у повній мірі реалізовувати права власника майна, оскільки вважає відмову у знятті арешту протиправною та такою, що порушує його права як власника успадкованого майна. Ухвалою суду від 03.10.2024 відкрито провадження по справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 04.11.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої відповідач підтверджує факти викладені у позовній заяві, вважає що арешт в даному випадку може бути знятий за рішенням суду, вважає що відділ ДВС позбавлений можливості у законний спосіб виконати припинення обтяження №13599687 на підставі постанови про арешт майна боржника №40570915 виданої 28.10.2013 року, та те що він не є уповноваженим суб`єктом державної реєстрації прав та їх обтяжень (державним реєстратором), який має право зняти арешт зі спірного майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Александров О.О. просили задовольнити позов та зняти арешт та заборону на його відчуження, які були накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 40570915, від 28.10.2013, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), реєстраційний номер обтяження: 13599687 від 09.03.2016, з нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 19304833. В судовому засідання представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним поясненням у відзиві. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Згідно зі ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353цього Кодексу. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 447\~ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до частин другої, третьої статті 451\~ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 1-621/10 від 17.07.2011 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. За змістом статті 11\~Закону №\~606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частини першої статті 30\~Закону №\~606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України\~від 02\~червня 2016\~року №\~1404-VIII\~«Про виконавче\~провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до ст. 37 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII(в редакції, за станом на 27.12.2019 дату повернення виконавчого документу) передбачалось, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Нормами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною 3 даної статті встановлено підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини у відкритому виконавчому провадженні. Згідно ч. 5 ст. 59 даного Закону, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, тому позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом про зняття арешту з майна, оскільки інший порядок захисту його прав, а ніж судовий - законодавцем не передбачений. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону №1404-VIII). Пунктом 9 частини першої статті 49 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно з частиною другою статті 40 Закону №1404-VIII у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтєю 37 Закону №1404-VII, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41\~Конституції України та статті 321\~Цивільного кодексу\~України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до частини першої статті 22\~Закону №\~606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12\~Закону №\~1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Частиною 1 ст.\~1216\~ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 2 ст.\~1220\~ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно п. 11 ч. 1 ст.\~346\~ЦК України право власності припиняється в разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Статтею 1297\~ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Судом досліджено довідку від 20.09.2024 № 170/02-14, видану приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. та лист відділу ДВС від 22.08.2024. Згідно з цими документами підставою для невидачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] сина позивача [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частку у праві власності на квартиру, що розташований за адресою: [ADDRESS] є наявність зареєстрованого 09.03.2016 обтяження. Підставою обтяження є Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 40570915, від 28.10.2013, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), реєстраційний номер обтяження: 13599687 від 09.03.2016. (а.с.14) Отже неможливість оформлення спадкових прав та спір між сторонами виник через наявність саме вказаного арешту. Судом встановлено, що на виконанні органу Державної виконавчої служби перебував виконавчий лист 1-621/10, виданий 17.07.2011 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя. Відповідно до Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 40570915, від 28.10.2013, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було накладено арешт на все майно та заборона на його відчуження, що належало [PERSON] , [INFO] . (а.с.10) Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виконавчого листа 1-621/10 від 17.07.2011 було закінчене 27.12.2019. Доказів повторного пред`явлення указаного виконавчого документа до виконання у строки, визначені законом Про виконавче провадження №1404-VIII відповідачем не надано. Стосовно доводів відповідача щодо не зняття арешту через неможливість у законний спосіб виконати припинення обтяжень, в рамках якого накладено спірний арешт, та те що відділ ДВС не є уповноваженим суб`єктом державної реєстрації прав та їх обтяжень (державним реєстратором ), який має право зняти арешт зі спірного майна, то суд зазначає, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умови відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. На це вказав у постанові від 28 серпня 2024 року по справі № 947/36027/21 Касаційний цивільний суд Верховного Суду. Зважаючи на викладене, збереження спірного арешту, накладеного з метою виконання судового рішення, але за відсутності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання указаного виконавчого документа, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном позивача, як спадкоємця померлого боржника. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, а тому позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved