Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

19.02.2024 року позивач ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.10.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11233033000, згідно з яким АКБ «УкрСиббанк» надав відповідачу кредит у сумі 80000 доларів США, а відповідач повинен був повернути кредит. Для забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за кредитним договором Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір поруки №11233033000/П1 від 11.10.2007 року з [PERSON] . Відповідачами договір не виконувався, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.03.2014 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за договором №11233033000 від 11.10.2007 в розмірі 685 570 грн. 66 коп., держмито в розмірі 1700 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Станом на момент звернення до суду з даним позовом відповідачами заборгованість за кредитним договором та рішенням суду не погашено. Позивач посилається на норми ЦК України, наводить розрахунок 3 % річних на суму боргу в розмірі 685 570 грн. 66 коп. за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, яка складає 100 750 грн. 72 коп., та наводить розрахунок інфляційних витрат на суму боргу в розмірі 685 570 грн. 66 коп. за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, яка складає 332 449 грн. 66 коп. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» 100 750 грн. 72 коп. 3 % річних, 332 449 грн. 66 коп. інфляційних витрат, 6 498 грн. 01 коп. судового збору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2024 цивільна справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою від 22 лютого 2024 року суддя Кудрявцева Т.О. відкрила провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою від 30.04.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд провести судове засідання в його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, копія ухвали про відкриття провадження по справі та копія позовної заяви з додатками до неї надсилались належним чином, однак відповідачами не вчинено дій із отримання поштової кореспонденції. Відповідно до вимог ст.190, ст. 272 ЦПК України, відповідачі є такими, що належним чином повідомлені про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористались, про причини неявки суду не повідомили. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11233033000, за умовою якого [PERSON] отримав кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті в сумі 80 000 доларів США, зі сплатою відсотків за використання кредиту в розмірі 12,90 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , разом із вищезазначеним кредитним договором 11 жовтня 2007 pоку між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки, яка згідно умов цього договору зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і [PERSON] , в тому числі за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту №11233033000, договором поруки. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору щодо сплати заборгованості, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області щодо примусового стягнення заборгованості. 05 березня 2014 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 2-368/11 позов ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було задоволено частково та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за договором №11233033000 від 11.10.2007 року в розмірі 685 570 грн. 66 коп., держмито в розмірі 1700 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Вбачається, що відповідачі ухиляються від виконання зобов`язання, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2014 року відповідач не виконує, суму заборгованості не погасили. Відповідно до розрахунків заборгованості загальна сума 3 % річних внаслідок прострочення відповідачами [PERSON] , [PERSON] сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11233033000, договором поруки, за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 100 750,72 грн; розмір інфляційних втрат за цей же період - 332 449,66 грн. Всього сума заборгованості відповідачів перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить 433 200,38 грн. Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 6498,01 грн., тобто по 3249,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved