Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

03 квітня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення позовних вимог послалась на те, що позивач з 10 липня 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають спільних дітей доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду 02 квітня 2020 року, після чого діти сторін залишились проживати із позивачем, а відповідача ухилявся від виконання свого обов`язку з утримання та виховання дітей. Рішенням суду від 04 березня 2021 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина сторін. В період шлюбу сторонами придбано наступне майно: автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] вартістю 280000 гривень, автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] вартістю 325000 гривень, туристичний катер «Canada», регістровий №SRU005315, вартістю 135000 гривень, а також житловий будинок за адресою [ADDRESS] вартістю 520000 гривень. Автомобілі зареєстровані за позивачем, туристичний катер за відповідачем, а будинок за обома сторонами в рівних частках на праві спільної часткової власності. Будинком користується лише відповідач, позивач до нього доступу не має, починаючи з 20 вересня 2020 року, коли позивач через конфліктну поведінку відповідача вимушена була разом з дітьми перейти проживати в інше місце. При цьому відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, ухиляється від виконання рішення суду про стягнення аліментів, має велику заборгованість зі сплати аліментів, не сплатив стягувану за рішення суду пеню за прострочення сплати аліментів, продовжує одноосібно володіти та розпоряджатись спільним майном сторін на власний розсуд. За таких обставин, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд поділити між сторонами наведене вище майно, як спільне сумісне шляхом визнання за позивачем права власності на автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] , за відповідачем на автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] та туристичний катер «Canada», зміни розміру ідеальних часток у праві власності на будинок сторін шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частин, а за відповідачем на 1/3 частину, а також стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію різниці вартості розподіленого майна в розмірі 6666,67 гривень. Також позивач просила суд покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня, 25 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року внесено виправлення в текст ухвали суду від 31 серпня 2023 року. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року за клопотанням представника позивача призначено у справі комплексну судову товарознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. Однак експертиза проведена не була, зокрема, через несплату її вартості позивачем. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2024 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні позивач, її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Відповідач, його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували частково, визнали позовні вимоги в частині розподілу рухомого майна у запропонованому позивачем варіанті, однак за ціною на автомобіль «Volkswagen LT46» та туристичний катер «Canada» згідно оцінок, здійснених на замовлення сторони відповідача, як біль об`єктивних, а також шляхом стягнення з відповідача компенсації в розмірі 7055 гривень. Щодо поділу домоволодіння, то сторона відповідача проти задоволення цих позовних вимог заперечувала, посилаючись як на недостовірність та недоведеність обґрунтувань таких позовних вимог в частині заявлених підстав для збільшення розміру частки позивача, так і на відсутність передбачених законом підстав та норм щодо поділу такого домоволодіння к спільного сумісного майна подружжя. Заперечив представник відповідача можливість стягнення з відповідача на користь позивача заявлених останньою витрат на професійну правничу допомогу з огляду на недоведеність їх сплати, а також наявність розбіжностей у датах складення договору про надання правової допомоги та супутніх до нього документах, зокрема акту, який складено раніше укладення договору. В ході розгляду справи представником відповідача надавався суду відзив, в якому представник послався на часткове визнання позову, вказав на те, що згідно проведених на замовлення відповідача оцінок автомобіля «Volkswagen LT46» та туристичного катеру «Canada» вартість останніх є меншою від заявленої позивачем, становить 215609,41 гривень та 78500 гривень відповідно, із вартістю автомобіля «Lexus ES 300» відповідач погоджується. Заперечив представник відповідача проти вимог про збільшення розміру частки позивача у спірному будинку, оскільки позивачем не доведено передбачених ст.70 СК України підстав для цього. Послався представник і на отримання стороною відповідачів кредитів в інтересах сім`ї, які погашав самостійно, співпадіння зареєстрованого місця проживання сторін та їх дітей. Заперечив представник відповідача обґрунтованість та доведеність заявлених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників справи. Вислухавши сторін, їх представників та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 10 липня 1999 року по 06 серпня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями паспортів сторін, копіями свідоцтв про народження, копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року по справі №199/926/20, яке набрало законної сили, а також відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності та на підставі ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Згідно відомостей Єдиного Державного реєстру транспортних засобів за позивачем, як за одноосібним власником, зареєстровано 16 квітня 2009 року автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] , а 13 лютого 2013 року автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією листа ТСЦ МВС №1249. Відповідно висновку №07/08/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 16 серпня 2023 року ринкова вартість автомобіля «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] на дату оцінки (дослідження), з урахуванням дефектів експлуатації, догляду та зберігання, складає 215609,41 гривень. Судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що вартість автомобіля «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] становить 280000 гривень. Також судом встановлено, що у Судновій книзі України 06 серпня 2007 року за №458 зроблено відмітку про реєстрацію за відповідачем, як за одноосібним власником, туристичного катеру (судна) «Canada», регістровий №SRU005315, номер судна (ідентифікаційний номер корпусу) ДНІ0484-К, двигун Tohatsu M40D2 EPTOL. Викладене підтверджується копією листа Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України. Згідно висновку про вартість майна, звіту №1-12/23 про оцінку вартості майна від 15 серпня 2023 року вартість вищевказаного туристичного катеру (судна) «Canada», регістровий №SRU005315, номер судна (ідентифікаційний номер корпусу) ДНІ0484-К, двигун Tohatsu M40D2 EPTOL становить 78500 гривень. Також судом встановлено, що 28 вересня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Четвертої ДДНК Лебеденко Н.С. за реєстровим №3-3365, сторони придбали в рівних частках кожна (по частині) у спільну часткову власність домоволодіння [ADDRESS] ). В подальшому 18 листопада 2004 року на підставі такого договору відбулась державна реєстрація права спільної часткової власності сторін на означене спірне домоволодіння по частці за кожною із сторін по справі. Відтак, дане спірне домоволодіння є об`єктом спільної часткової власності сторін, а не спільної сумісної власності сторін як подружжя, оскільки його одразу було поділено між сторонами при придбанні. Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 04 березня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду цивільної справи №199/7187/20 (провадження №2/199/902/21) ухвалено рішення, яким вирішено стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання сина сторін [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 2300 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Дані обставини підтверджуються копією вказаного рішення суду. Станом на жовтень 2022 року за відповідачем у виконавчому провадженні №65274558 обліковується заборгованість зі сплати аліментів за вищевказаним рішенням суду в розмірі 54983,19 гривень, у зв`язку із цим державним виконавцем на відповідача накладався штраф. Викладені обставини підтверджуються копіями розрахунків заборгованості, копією постанови про накладення штрафу на боржника, копією листа державного виконавця. 14 липня 2022 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/10410/21 (провадження №2/199/987/22) ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено та вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини\~ сина [PERSON] , [INFO] , за період з 26 жовтня 2020 року по 01 січня 2022 року в розмірі 26175,47 гривень. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року по цивільній справі №199/8607/23 (провадження №2/199/500/24) задоволено частково позовні вимоги та вирішено стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання сина сторін [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно, на час навчання, але не пізніше досягнення ним 23 років, починаючи стягнення з 16 жовтня 2023 року. Вказане рішення суду за наслідками його апеляційного перегляду постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишено без змін. Викладені обставини підтверджуються копіями вказаних судових рішень. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище договорів, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб. Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Положеннями ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Відповідно до п.п.2, 3, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 13 травня 2019 року по справі №638/1962/17, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №125/2157/19. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя або жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Щодо позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя за наслідками його поділу, то задоволення вимоги про поділ об`єкту спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на частину такого майна (конкретного об`єкту) саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду відсутні підстави зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірних майна. Окрема позовна вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 10 липня 1999 року по 06 серпня 2020 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували двох спільних дітей. При цьому у вказаний період, а саме 06 серпня 2007 року, 16 квітня 2009 року, 13 лютого 2013 року сторонами було придбано відповідно туристичний катер «Canada» вартістю 78500 гривень, автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] вартістю складає 215609,41 гривень та автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] вартістю 280000 гривень. Вказані автомобілі були зареєстровані за позивачем, як за власником, а туристичний катер за відповідачем. Також сторонами в період шлюбу було придбано домоволодіння [ADDRESS] , однак у договорі купівлі-продажу такого нерухомого майна позивач та відповідач одразу поділили це майно, узгодивши, що право власності на нього набувається сторонами по справі на праві спільної часткової власності в рівних частках (по частці кожним). Щодо наведеного рухомого майна, то судом в ході розгляду справи не встановлено, а сторонами не заявлено наявність між ними будь-якої належним чином оформленої домовленості, зокрема шлюбного договору, на підставі якого все вказане спірне рухоме майно можуть бути безумовно віднесені до особистої приватної власності будь-кого зі сторін. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64, 69 СК України дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, лише спірні два автомобілі та туристичний катер є спільним сумісним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, позивач має право на поділ такого майна. При цьому оскільки спірні автомобілі та туристичний катер є неподільними рухомими речами, автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] використовувався переважно позивачем, а автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] та туристичний катер «Canada» відповідачем, то поділ кожного такого об`єкту спільного сумісного рухомого майна сторін має відбутись шляхом його присудження (визнання права власності) сторонам в одноосібну власність, а саме за позивачем має бути визнано право власності на автомобіль «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] , а за відповідачем на автомобіль «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] та туристичний катер «Canada». Оскільки вартість присудженого відповідачу рухомого майна (215609,41 гривень + 78500 гривень) перевищує вартість того, що присуджується позивачу (280000 гривень), то з відповідача на користь позивача має бути стягнута компенсація половини такої різниці у вартості з огляду на те, що вартість майна позивача разом з компенсацією (280000 гривень + компенсація) має дорівнювати вартості майна відповідача за вирахуванням компенсації (215609,41 гривень + 78500 гривень компенсація). Тобто з відповідача має бути стягнута на користь позивача компенсація в розмірі 7054,71 гривень. При визначенні вартості спірного рухомого майна суд приймає за дійсну вартість автомобіля «Lexus ES 300» д.н.з. [NUMBER] 280000 гривень, як погоджену сторонами, а належною ринковою вартістю автомобіля «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] та туристичного катеру «Canada» суд вважає 215609,41 гривень та 78500 гривень відповідно. Позиція суду щодо останніх двох об`єктів рухомого майна сторін ґрунтується на тому, що позивачем в її позові вартість цих двох об`єктів визначена самостійно і приблизно на підставі оголошень про продаж аналогічних авто та катеру, в той час як прийнята судом до уваги і покладена в основу рішення суду вартість, наведена вище, ґрунтується на наданих стороною відповідача висновку №07/08/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 16 серпня 2023 року та звіту №1-12/23 про оцінку вартості майна від 15 серпня 2023 року, які складались уповноваженими суб`єктами за наслідками безпосереднього огляду та оцінки спірних автомобіля «Volkswagen LT46» д.н.з. [NUMBER] та туристичного катеру «Canada», а відтак за переконанням суду є більш коректними та об`єктивними. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість лише часткового задоволення позовних вимог шляхом поділу між сторонами лише спірного рухомого майна наведеним вище способом. В той же час, позовні вимоги про поділ між сторонами спірного нерухомого майна (домоволодіння) шляхом збільшення розміру вже наявності частки позивача у ньому, суд вважає неправомірними, безпідставними та необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають. Правова позиція суду щодо такої позовної вимоги ґрунтується на тому, що об`єктом спільного майна подружжя може бути лише спільне сумісне майно, тобто таке, що зареєстроване за сторонами, як подружжям/колишнім подружжям, на праві або спільної сумісної власності, тобто без визначення розміру часток сторін, як співвласників, або зареєстроване на праві особистої власності за однією із сторін, однак придбане в період зареєстрованого шлюбу сторін та не належить до особистого майна подружжя, а тому також має статус спільного сумісного майна подружжя. В той же час, спірне домоволодіння фактично було поділено між сторонами, як подружжям, за їх домовленістю ще в момент його придбання одразу в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 28 вересня 2004 року шляхом набуття спірного домоволодіння позивачем та відповідачем у спільну часткову власність із визначенням розміру ідеальних часток по за кожним зі співвласників (позивачем та відповідачем), що узгоджується із положеннями ч.2 ст.69 СК України. Тобто спірне домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової, а не спільної сумісної власності, а відтак його правовий статус не регулюється нормами сімейного законодавства, що унеможливлює його поділ як спільного сумісного майна подружжя/колишнього подружжя за даним позовом. Правовідносини сторін щодо розпорядження таким спільним нерухомим майном регулюються нормами цивільного законодавства, яке у ч.3 ст.357 ЦК України передбачає підстави зміни розміру часток співвласників, однак такі підстави не заявлені і не доведені сторонами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial