Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

Рух справи 01.02.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом позивача, в якій він просить суд: - усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житлом, що розташоване за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.02.2024 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позову, зокрема, вказано, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 19.06.2003 по теперішній час. У позові стверджується, що вказана квартира була надана дідусю позивача [PERSON] , який працював в ЖЕК - 503 двірником, як службове житло, на підставі ордеру № 001472 від 19.04.1983 на право заняття службового жилого приміщення - 2 кімнати загальною житловою площею 28,7 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , на період праці на вказаній посаді; сім`я [PERSON] складається з чотирьох чоловік ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (мати позивача), [PERSON] ). Ордер виданий 28.03.1983 № 457. Зазначається, що останнім часом позивач проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм рідним братом [PERSON] , іноді до брата приходила його подруга [PERSON] . Наголошується, що [INFO] помер брат позивача [PERSON] , та з того дня відповідачка змінила в квартирі замки і не пускає позивача до житла навіть у присутності поліції. Як вказує позивач, він змушений жити у своєї дружини [PERSON] . В позові зауважується, що позивач написав безліч заяв до Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві, про те що [PERSON] перешкоджає у користуванні квартирою, не пускає до квартири, змінила замки, а саме заяви від 18.06.2023, 25.06.2023, 25.07.2023, 29.07.2023, 02.08.2023, 06.08.2023, 02.09.2023, 08.09.2023, 29.09.2023. Разом з тим, зазначається, що 20.10.2023 позивач написав скаргу до слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва на бездіяльність Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві. У позові акцентується, що 17.11.2023 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/24854/23 скарга [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві, що полягає у невнесенні відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення про кримінальне правопорушення була задоволена. Зобов`язано посадових осіб Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення на підставі повідомлення [PERSON] від 12.10.2023, у відповідності до ст. 214 КПК України. Як стверджується у позові, 30.11.2023 органом досудового розслідування, підрозділом дізнання Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.11.2023 кримінальне провадження № 12023105090001401 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян. При цьому, позивач зауважує, що станом на день подання позовної заяви, відповідач, яка не належить до членів сім`ї наймача, незаконно проживає в його квартирі за адресою: [ADDRESS] та перешкоджає йому вільно користуватися нею. Зі слів позивача, постійне зареєстроване місце проживання відповідача є квартира [ADDRESS] . Крім того, позивач наголошує, що всі члени сім`ї наймача померли і він залишився єдиний законним користувачем житлового приміщення квартирі за адресою: [ADDRESS] . Щодо правової позиції відповідача 01.04.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 65-70). В обґрунтування відзиву вказується, що відповідач вселилася в спірну у 2018 році. Зазначається, що відповідач та [PERSON] (нині покійний) проживали в цій квартирі однією сім`єю, вели спільне господарство, вважали, що у них сім`я. Як стверджується у відзиві, 22.02.2020 відповідачка вступила у шлюб з [PERSON] (братом позивача), який зареєстровано у Солом`янському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідач зауважує, що [INFO] у них народився син [PERSON] . Звертається увага на те, що з самого народження малолітній [PERSON] проживав разом зі своїм батьком [PERSON] та з відповідачкою по [ADDRESS] , внаслідок чого 04.02.2021 дитина була зареєстрована за вказаною адресою. При цьому, наголошується, що в інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА вказано, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.02.2021 по теперішній час. Відповідач вважає, що вона є єдиним законним представником малолітнього сина [PERSON] та без неї малолітня дитина проживати в квартирі не може. Зі слів відповідача, позивач в спірній квартирі не проживав більш ніж 11 років, та проживає зі своєю дружиною в кв. [ADDRESS] . При цьому, зауважується, що позивач не приходив до квартири, де зареєстрований, не цікавився квартирою, не сплачував за житлово-комунальні послуги, а відповідачка проживаючи в спірній квартирі з 2018 року, його не бачила. Як зазначає відповідач, 09.03.2023 позивач прийшов до спірної квартири з вимогою, щоб вона та дитина звільнили квартиру. На думку відповідача, позивач має свої цілі, безпідставно звертаючись з заявами і скаргами до поліції, зазначаючи в них неправдиві відомості. Водночас, у відзиві акцентується, що в квартирі де відповідач є власником та зареєстрована, за адресою: [ADDRESS] , жила площа квартири 12,3 кв.м., загальна 21,2 кв.м., ще зареєстровані її мати та двоє неповнолітніх дітей, Як наголошується у відзиві, відповідач не може поселити у вказану квартиру ще і сина [PERSON] , тому що на її думку, це значно погіршить його житлові умови і порушить законні права. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , який працював в ЖЕК - 503 двірником, видано ордер № 001472 від 19.04.1983 (а.с. 9) про те що йому надається службове приміщення на період праці на даній посаді, сім`я якого складається з чотирьох чоловік (склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) /зворотній бік а.с. 9/, на право зайняття 2 кімнати загальною житловою площею 28,7 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Ордер виданий 28.03.1983 за № 457. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження, повторно виданого 21.03.2023 Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (позивача) /а.с. 8/. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] у віці 53 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 01.04.2003 Відділом державної реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 178 (а.с. 27). З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11.07.2003, актовий запис № 22 (а.с. 26), вбачається, що [INFO] у віці 33 років померла мати позивача [PERSON] . З наданої позивачем довідки форми № 3, без дати, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, виданої [PERSON] (а.с. 25), вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (племінник), [PERSON] , [INFO] (племінник). 22.02.2020 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб (копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2020, а.с. 71). У цьому шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.01.2021 (а.с. 72). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.03.2023 Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а.с. 73/, [INFO] у віці 35 років помер [PERSON] . З наданої відповіді Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 23.09.2024 (а.с. 125), вбачається, що згідно з інформаційної довідкою зі Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась (а.с. 126). За змістом наданої відповіді КП КМР «КМ БТІ» від 30.09.2024 (а.с. 107) вбачається, що згідно з даними реєстрованих книг квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою [ADDRESS] , станом на 06.03.2024 зареєстровано 3 особи: [PERSON] , [INFO] - з 19.06.2003, [PERSON] , [INFO] - з [INFO] ; [PERSON] , [INFO] - з 04.02.2021 (а.с. 54). Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 10.03.2021, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 78). Як вбачається з матеріалів справи у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [INFO] - х 26.09.1997, [PERSON] , [INFO] - з 25.09.2019, [PERSON] , [INFO] - з 04.10.2012, [PERSON] , [INFO] - з 26.09.1997 (а.с. 75-78, 106). В матеріалах справи міститься копії: паспорту [PERSON] (а.с. 6); картки платника податків [PERSON] (а.с. 7); заяв позивача, адресованих Солом`янському УП ГУ НП України в м. Києві, датовані 18.06.2023, 25.06.2023, 25.07.2023, 29.07.2023, 02.08.2023, 06.08.2023, 02.09.2023, 08.09.2023, 29.09.2023, про перешкоджання у користуванні квартирою (а.с. 10-18); скарги на бездіяльність Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві (а.с. 19-21); ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 17.11.2023 у справі № 760/24854/23 (а.с. 22); витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 23); довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 04.12.2023 щодо зареєстрованого місця реєстрації [PERSON] (а.с. 24); витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 28-32); повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 32-33); пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с. 34);. Також, відповідачем до матеріалів справи долучено копії: довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 27.03.2024 щодо зареєстрованого місця реєстрації [PERSON] , [INFO] (а.с. 74); договору купівлі-продажу квартири від 27.05.1996 (а.с. 79-80); картки платника податків [PERSON] (а.с. 81). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) також визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. Згідно з ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). На підставі ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення Європейського суду з прав людини від 05.07.2012 у справі Globa v. Ukraine («Глоба проти України»), № 15729/07, § 37). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, 44). Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду колегії від 13.05.2021 у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ст. 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачаться з матеріалів справи, відповідач у справі проживає у спірній квартирі як дружина члена сімї наймача - [PERSON] , який помер [INFO] . Вбачається, що почати проживати у такій кварти відповідач почала за життя свого чоловіка( [PERSON] ). При цьому, разом з відповідачем у такій квартирі проживає їх спільній з [PERSON] син - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у спірній квартирі з 04.02.2021. Зважаючи на реєстрацію у квартирі малолітньої дитини члена сімї наймача, позбавлення його матері права користування відповідним житловим приміщенням шляхом виселення, враховуючи, що вони іншого належного житла для постійного проживання не мають а у спірну квартиру вселилась в якості члена сім`ї наймача (дружина брата позивача), не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 210/2639/17, провадження № 61-4079св20). Разом з тим, питання про вселення у спірну квартиру позивача у позові не ставиться. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23). ЄСПЛ виснував, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19). Щодо судового збору Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судовий збір, сплачений за подання позову, покладається на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed