Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Перший заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, звернувся до суду з вищезазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 12 березня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області Рогозною А.М. зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 35942513). Підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку став, як зазначено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №1146-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» від 02 березня 2020 року, яким [PERSON] надано безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,000 га, у тому числі ріллі площею 2,000 га (кадастровий номер 1423986600:03:000:0651) із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають у запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів, та копія якого міститься у реєстраційній справі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру у Донецькій області копії наказу з аналогічними реквізитами, номером та датою № 1146-СГ від 02 березня 2020 року «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки», яким [PERSON] відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області та наданні земельної ділянки у власність. Тобто, зміст наказу № 1146-СГ від 02 березня 2020 року, фактично прийнятого ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, не відповідає змісту наказу з тими ж реквізитами, що міститься у реєстраційній справі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651. Згідно з документами, наданими з листом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 10-5-0.3-106/2-23 від 20 січня 2023 року, [PERSON] зверталась до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, та Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 4924-СГ від 02 жовтня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області. У подальшому, ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не приймалося ніяких наказів щодо [PERSON] про затвердження проектної документації із надання у власність земельної ділянки, а наказ № 1146-СГ від 02 березня 2020 року приймався щодо іншої особи, та державою ніколи не приймалось рішення про відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, і вона вибула з державної власності поза її волею. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 згідно договору оренди землі від 21 квітня 2020 року за №105 передана [PERSON] в оренду ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» на 10 років (номер запису про інше речове право 38686355). На підставі викладеного звернувся до суду з цим позовом, в якому просив суд витребувати у [PERSON] та ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь власника земельної ділянки Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, із кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, яка розташована на території територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» на земельну ділянку із кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, припинивши право оренди на вказану земельну ділянку; стягнути з відповідачів судові витрати зі сплати судового збору пропорційно позовних вимог до них у розмірі 5 368 грн. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Першотравневого районного суду Донецької області на Ленінський районний суд м.Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 21 березня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви, які були усуненні 24 березня 2023 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року після усунення недоліків було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Від представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» Сіріньок О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначивши, що 21 квітня 2020 року між ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» і [PERSON] було укладено договір оренди землі №105, за умовами якого [PERSON] передала ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» в строкове платне користування строком на 10 років земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, площею 2 га. Зазначає про відсутність підстав для витребування земельної ділянки у ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча», оскільки інформація про право власності [PERSON] на земельну ділянку була наявна і наявна зараз у ДРРПНМ, а право оренди набуто ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча», яке є законним орендарем вищевказаної земельної ділянки, права якого зареєстровані відповідно до законодавства, але станом на дату звернення земельна ділянка не перебуває у їх фактичному володінні через окупацію частини території України, на якій вона розташована. Відповідно до відомостей з ДРРПНМ доданих прокурором до позовної заяви право оренди ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» на земельну ділянку було належним чином зареєстровано 10 жовтня 2020 року державним реєстратором із дотриманням процедури, передбаченої законом, що свідчить про недоведеність позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди. У позовній заяві прокурор жодним чином не обґрунтував, в який спосіб та на підставі чого було встановлено, який саме з наказів, прийнятих ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, які мають однакову дату і номер, слід вважати підробленим, а який справжнім, та чому виключається існування обох наказів через плутанину в роботі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Посилається на відсутність підстав для здійснення представництва інтересів держави прокурором у цій справі, що є достатньою підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча», у якій він не погодився з доводами відповідача у відзиві. В обґрунтування зазначивши, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 вибула з власності держави поза її волею, вона може бути витребувана від добросовісного набувача, яким може бути ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча». Обраний спосіб захисту права держави на повернення у власність земельної ділянки, яка незаконно вибула, включає відновлення становища, яке існувало до його порушення шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) на земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651. Докази неправомірності набуття відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 ґрунтуються на інформації та документах, отриманих офіційно від ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, як органу державної виконавчої влади України, до повноважень якого віднесено вирішення питань у правовідносинах, які, зокрема, розглядаються в межах зазначеного судового провадження. У прокурора наявні підстави для подання позовної заяви у вказаній справі в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, оскільки підставою для представництва інтересів держави є нездійснення захисту компетентним органом, що полягає в тому, що Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області не вжила будь-яких заходів для витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Проте, для здійснення представництва інтересів держави не має значення, з яких причин (об`єктивних чи суб`єктивних) компетентний орган не здійснив захист державних інтересів, важливо лише те, що такий захист не здійснено й інтереси держави його потребують. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що вона дізналась вперше з наданої їй ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» для ознайомлення позовної заяви про те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №1146-СГ від 02 березня 2020 року може бути підробленим. Зазначає, що за обставинами цієї справи набула право власності на земельну ділянку в межах норм передбачених законом та на підставі наказу відповідного державного органу - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, якою вона правомірно користувалась за цільовим призначенням тривалий час з 2020 року. Наявність двох наказів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №1146-СГ від 02 березня 2020 року: не призвело до порушення прав осіб чи їх обмеження; не викликало будь-яких спірних ситуацій з фізичними особами, ГУ Держгеокадастру у Донецькій області чи позивачем; не спричинило завдання шкоди чи збитків, в тому числі державі. Позбавлення її права власності на земельну ділянку фактичне не переслідує державного чи суспільного інтересу і лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність цієї чи іншої земельної ділянки не з її вини, та проводиться у зв`язку з недбальством/помилкою державних органів, що є ознакою непропорційного втручання держави у її право на мирне володіння майном і порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] , у якій він не погодився з доводами відповідача у відзиві. В обґрунтування зазначивши, що своїми позовними вимогами, зокрема до [PERSON] , прокурор стає на захист інтересів держави, оскільки є обґрунтовані підстави вважати, що саме держава позбавлена права власності на спірну земельну ділянку, а право власності на неї перейшло до [PERSON] внаслідок порушення норм законодавства, на підставі підробленого документу. [PERSON] у відзиві посилається на певну практику ЄСПЛ, проте наведені рішення ЄСПЛ стосуються випадків націоналізації чи експропріації нерухомого майна, що не має жодного стосунку до правовідносин в межах позовних вимог. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» [PERSON] та зобов`язано Мангушську селищну раду Маріупольського району Донецької області надати письмові відповіді на поставленні ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» питання у відповідності до вимог ст. 93 ЦПК України. 05 вересня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання прокурора Маріупольської окружної прокуратури Донецької області Махсми С.П. про витребування: у Державної міграційної служби України відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації [PERSON] ; у [PERSON] оригіналів та/або завірених належним чином копій наказів ГУ Держегокадастру в Донецькій області №1146-СГ від 02 березня 2020 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» та №4924-СГ від 02 жовтня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою»; у Міністерства юстиції України матеріалів електронної реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим №1423986600:03:000:0651; у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області матеріалів електронної реєстраційної справи щодо земельної ділянки з кадастровим №1423986600:03:000:0651, а також зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надати під час судового засідання доступ до системи електронного документообігу ДОК ПРОФ 3 щодо документів відносно земельної ділянки з кадастровим №1423986600:03:000:0651 та документів про прийняття відповідних наказів щодо [PERSON] відносно надання їй земельних ділянок. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року задоволено клопотання представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» Сіріньок О.М. про призначення судової технічної експертизи та провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи. 27 грудня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове заасідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Прокурор Мангушського відділу Маріупольської окружної прокуратури Донецької області Дорогань О.В. надав до суду заяву в якій просив задовольнити позов у повному обсязі і не заперечував щодо проведення розгляду справи без технічної фіксації судового засідання. Від виконуючого обов`язки голови Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області Матяш Володимира до суду надійшла заява у якій він просив провести розгляд справи без представника Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Представник відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» Сіріньок О.М. у системі «Електронний суд» сформувала письмову промову в судових дебатах та заяву в якій просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву просила суд проводити розгляд справи за наявними матеріалами справи та за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача і відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча», оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року). Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Пунктом 7 вищезазначених Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя. Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Статтями 1, 6, 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Крім того, стаття 140 Конституції України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно із ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 142 Конституції України передбачено, що матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Згідно із ст. ст. 12, 83, 122 ЗК України, ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області, як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель на території громади, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді. Відповідно до ч. ч. 3,4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц зазначено, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50). Крім того, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду 15 жовтня 2019 року справи №903/129/18 за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі сільської ради до фізичної особи-підприємця про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду дійшла висновків, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду вже сам факт незвернення сільською радою з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, листом №55-25 ВИХ-23 від 04 січня 2023 року перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області [PERSON] звернувся до виконуючого обов`язки Мангушського селищного голови Маріупольського району Донецької області з повідомленням про представництво інтересів держави в особі Мангушської селищної ради та, зокрема, про звернення прокуратурою з позовною заявою до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська до [PERSON] про витребування земельної ділянки на користь власника (т. 1 а. с. 31-34). З наявного в матеріалах справи листа Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області №1.1/30/2023 від 09 січня 2023 року заходи, спрямовані на звернення до суду з позовом про визнання недійсним наказу, скасування запису про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки не вживалися, селищна рада не заперечує щодо представництва прокурором її інтересів у суді із позовом (т. 1 а. с. 35). За встановлених судом обставин, суд вважає, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності і дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у вказаному спорі відсутнє. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність у цій справі правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Судом встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 1146-СГ від 02 березня 2020 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 2,0000 га, з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, із земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів (т. 1 а. с. 18-19). У матеріалах справи також наявний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки» №1146-СГ від 02 березня 2020 року, яким [PERSON] було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, площею 2,0000 га, з кадастровим номером 1422483900:04:000:0007 (т. 1 а. с. 16-17). Також матеріалами справи підтверджено, що 21 квітня 2020 року між ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» та [PERSON] було укладено договір оренди землі №105, за умовами якого [PERSON] надала у строкове платне користування ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, строком на 10 років, а також підписано акт приймання-передачі земельної ділянки до вищезазначеного договору оренди землі (т. 1 а. с. 20-26). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №319910037, яка сформована 10 січня 2023 року, на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області Рогозною А.М., 12 березня 2020 року було зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651 площею 2 га, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни її цільового призначення» №1146-СГ від 02 березня 2020 року (номер запису про право власності 35942513), а на підставі рішення державного реєстратора юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Строчкіна В.Ю., 16 жовтня 2020 року було зареєстровано за ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» право оренди вищевказаної земельної ділянки, яка належить [PERSON] , на підставі договору оренди землі від 21 квітня 2020 року (номер запису про інше речове право 38686355) (т. 1 а. с. 14-15). З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру №НВ-9918152212023, який сформовано 17 квітня 2023 року, вбачається, що у Державному земельному кадастрі містяться відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, зокрема, форма власності приватна, а також дата державної реєстрації 10 січня 2020 року (т. 1 а. с. 152-153). Матеріали справи також містять поземельну книгу щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, яка містить відомості про зазначену земельну ділянку і її власника, та з якої судом встановлено, що вказана земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, знаходиться на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області, а власником земельної ділянки зазначено [PERSON] (т. 2 а.с. 67-91). Судом також встановлено, що 02 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] зверталась до начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га ріллі у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області (т. 1 а. с. 49). Крім того, наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4924-СГ від 02 жовтня 2019 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 48). Як вбачається з матеріалів справи, 13 квітня 2022 року ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» звернулось до ГУНП України та СБУ із заявою про вчинення кримінального правопорушення за вих. № 13-04/01, у зв`язку з тим, що в результаті бойових дій втратило доступ до офісу, в якому знаходилися всі установчі документи підприємства, печатка, штампи, всі дозволи, ліцензії та інша розпорядча документація, а про що 07 червня 2022 року вказані відомості були внесені до ЄРДР за №22022050000001220 (т. 1 а. с. 109-112). Також у матеріалах справи наявний витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження №42023052290000003 від 01 лютого 2023 року за ч. 2 ст. 358 КК України, за фактом підроблення невстановленими особами наказів ГУ Держгеокадастру в Донецькій області, на підставі яких в подальшому було зареєстровано право власності фізичних осіб на земельні ділянки (у тому числі і щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651) (т. 1 а. с. 200-201). Положеннями ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. 27 травня 2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин». Відповідно до п. 58 вищевказаного Закону розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України був доповнений пунктом 24, яким визначається, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, перелік яких визначений законом. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (п. 24 розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України). Таким чином, внаслідок набрання чинності вказаним Законом, землі державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів змінили свою власність з державної на комунальну, у зв`язку з чим земельна ділянка кадастровий номер 1423986600:03:000:0651 може бути повернута у комунальну власність Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Отже, Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області на теперішній час має право вимоги щодо земельної ділянки, загальною площею 2,0000 га з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, та виступає позивачем за цим позовом. Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Принцип непорушності права власності закріплений також у статті 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019року у справі № 522/1029/18. Частиною 2 статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Статтями 317 і 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Отже, зі змісту ст. 116 ЗК України вбачається, що наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність визначається в якості обов`язкової передумови для подальшого отримання прав власності на земельну ділянку. Матеріали справи містять дві копії наказів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 березня 2020 року, зареєстровані під одним номером №1146-СГ, однак різного змісту. В одному тексті наказу вирішено питання про надання у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області, а в іншому наказі за цим же номером вирішено питання про відмову [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, площею 2,0000 га, з кадастровим номером 1422483900:04:000:0007, оригінал якого було також надано прокурором для огляду у судовому засіданні. Суд зазначає, що наявність двох наказів під одним номером, датованих 02 березня 2020 року з різним змістом, стосовно різних земельних ділянок, які територіально розташовані в різних районах, не доводить недійсність жодного з цих документів, а також незаконність набуття відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку. При цьому з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області щодо отримання дозволу на розроблення проекту щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області, та відповідний дозвіл було їй надано. Крім того, у спірному наказі про надання у власність [PERSON] земельної ділянки було зазначено кадастровий номер 1423986600:03:000:0651, тобто, земельна ділянка була сформована і була об`єктом цивільних прав, також була зареєстрована в Державному реєстрі на праві власності за [PERSON] та відсутні докази того, що зазначена земельна ділянка виділялась іншій особі. На час видання наказу про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки уповноваженим органом розпоряджатись цією власністю виступало Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області (ч. 4 ст. 122 ЗК України у редакції на час спірних відносин), а з 27 травня 2021 року уповноваженим державою органом на розпорядження спірною земельною ділянкою є відповідна сільська рада, на території якої перебуває земельна ділянка. Отже, під час судового розгляду справи встановлено, що від імені уповноваженого державного органу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області було видано два накази під одним номером, але різні за своїм змістом. У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 139/997/21 зазначено, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Отже, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. Пунктом 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Згідно з п. 110 вищезазначеного Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ. Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі. Пунктом 112 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, передбачено, що до поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, що є підставою для внесення відомостей до неї. Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа ГУ Держгеокадастру в Донецькій області № 10-5-0.6-1176/2-23 від 07 червня 2023 року у зв`язку зі збройною агресією російської федерації та веденням активних бойових дій на території Донецької області доступ до архіву управління відсутній (т. 1 а. с. 204). Крім того, листом №10-5-0.3-1871/2-23 від 22 серпня 2023 року ГУ Держгеокадастру в Донецькій області повідомило, що на попередні запити Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в межах кримінального провадження управлінням були спрямовані копії наказів, вивантажені з СЕД «ДОК ПРОФ» (т. 1 а. с. 214-215). Однак матеріали справи не містять роздрукованого із системи електронного документообігу «ДОК ПРОФ» наказу ГУ Держгеокадастру в Донецькій області від 02 березня 2020 року № 1146-СГ зі змістом, який спростовує затвердження проєкту землеустрою щодо відведення і надання [PERSON] у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, площею 2,0 га, сільськогосподарського призначення без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області, та підтвердження підроблення такого документа. Тобто, отримання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, яка була сформована з присвоєнням їй кадастрового номера, із зазначенням характеристик, право власності на яку виникло у визначений цивільним законодавством спосіб, не спростовано належними і допустимими доказами, та ніщо не вказує на те, що це є прямим наслідком свідомих неправомірних дій [PERSON] . Земельним кодексом України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Присвоєння кадастрового номеру - це обов`язкова складова процесу приватизації, оформлення прав власності, врегулювання договірних відносин, що здійснюється шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності за заявою особи, яка оформлює технічну документацію на відповідну земельну ділянку. Вирішуючи спір, суд виходить з презумпції правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, що відповідає положенням статті 328 ЗК України та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18. Тобто, [PERSON] як власник на час виникнення спірних відносин правомірно володіла спірним майном земельною ділянкою та жоден із наведених письмових доказів по своїй суті не є таким, що спростовує її право власності на землю, що в розумінні ч 2 ст. 373 ЦК України набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц). Отже взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх не достатність для вирішення питання щодо неправомірності заволодіння спірною земельною ділянкою з боку [PERSON] , також не підтверджено обставин, які входять до предмету доказування щодо фіктивності самого наказу чи протиправності дій посадових осіб ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з приводу видання наказу від 02 березня 2020 року № 1146-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення». Більш того, саме Державний орган, своєю поведінкою у формі видання наказів, дозволів та затвердження проекту землевпорядної документації, а також щодо реєстрації права власності протягом тривалого проміжку часу дали зрозуміти власнику [PERSON] , що вони не будуть реалізовувати своє право на оспорення, і така особа пов`язана своїм рішенням та не вправі його змінити згодом. У відповідності із практикою Європейського суду з прав людини в рішенні від 09 жовтня 2018 року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» в пункті 61 суд вказав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих правових інтересів. Іншими словами ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. У пункті 70 рішення у Справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» йдеться про те, що суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. За таких умов у добросовісної сторони власника [PERSON] виникла обґрунтована довіра на те, що вона зможе реалізувати своє право в повному обсязі, оскільки попередня поведінка Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області сформувала в іншої сторони довіру у розумні очікування, і їх підрив (внаслідок непослідовності) призведе до явної несправедливості по відношенню до власника. Оскільки факт неправомірності набуття [PERSON] права власності не випливає із закону, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття та презюмується, відтак, підлягає доказуванню неправомірність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, що стороною позивача виконано не було, а тому підстави для задоволення позовної вимоги про витребування у відповідачів у справі земельної ділянки, припинивши право оренди, відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Тобто, позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди є похідними від задоволення вимог про витребування земельної ділянки, а тому враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про витребування у [PERSON] та ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК ім. Ілліча» земельної ділянки, то підстави для задоволення позовних вимог у частині скасування рішення про державну реєстрацію права оренди відсутні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи вказаний спір у межах заявлених вимог, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами незаконність, безпідставність вибуття з державної власності в особі територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0000 га з кадастровим номером 1423986600:03:000:0651, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , а також не встановлення судом факту відсутності законної підстави реєстрації за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 5 368 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed