Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

03.09.2024 з Мукачівського міськрайонного суду надійшла за підсудністю вищезаначена цивільна справа. Позов мотивовано\~тим,\~що 28.05.2022\~між нею\~та [PERSON] \~було укладено\~шлюб,\~який зареєстрований\~Перечинським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану в\~Ужгородському районі\~Закарпатської області\~Південно-Західного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Івано-Франківськ),\~актовий запис\~№78.\~Сторони мають\~доньку -\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка проживає\~з позивачкою.\~Відповідач не\~бажає виконувати\~свій обов?язок\~щодо утримання\~дитини,\~матеріального забезпечення\~не надає,\~маючи реальну\~можливість це\~робити,оскльки\~займається підприємницькою\~діяльністю.\~Позивачка не\~може самостійно\~забезпечувати дитині\~належний рівень\~життя,\~оскільки зайнята\~доглядом за\~нею та\~не може\~працевлаштуватися.\~Враховуючи наведене,\~ [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 5000 гривень щомісячно, та 3000 гривень на її утримання, як дружини, до досягнення дитиною трьох років. Судові витрати покласти на відповідача. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений у відповідності до вимог закону, а саме: на адресу місця реєстрації в [ADDRESS] та через оголошення про виклик до суду, розміщене на офіційному сайті Воловецького районного суду Закарпатської області https://vl.zk.court.gov.ua. Відзиву на позов не подав, причини його неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.14). Дитина [PERSON] разом з мітір`ю [PERSON] зареєстрована та проживає за дресою: [ADDRESS] згідно з Витягів з реєстру Тур`є- Реметівської територіальної громади від 29.07.2024 року (а.с.10, 11). Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] та є фізичною особою-підприємцем, на підтвердження чого надано копію Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.06.2021 (а.с.8-9). Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 гривень щомісячно, суд констатує наступне. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). У відповідності до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог статті 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також даною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно. Відповідач відзив на позов не подав. Виходячи із встановлених обставин справи, відсутності доказів про неможливість сплати аліментів у розмірі, визначеному позивачкою, наявність у відповідача статусу фізичної особи-підприємця, його вік та стан здоров`я, відсутність доказів щодо непрацездатності, приймаючи до уваги майнове та сімейне становище сторін, неможливість позивачки працевлаштуватися до досягнення дитиною трирічного віку, обопільний обов`язок батьків утримувати спільну дитину до її повноліття, застосовуючи засади розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої доньки аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно, що буде достатнім для забезпечення дитині належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, не порушуючи також інтересів і становища, як відповідача так і позивача. При цьому, на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 31.07.2024. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів на утримання дружини у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку, суд констатує наступне. Відповідно до ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.79, 80 ЦПК України, докази мають бути достовірними та достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - ст.81 ЦПК України. Адвокатом Василець В.В. в додатку до позовної заяві зазначено про подання ним копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] (додаток 10). Проте, в матеріалах справи даний письмовий доказ відсутній, що підтверджено Актом Воловецького районного суду Закарпатської області від 03.09.2024 (а.с.39-40). Враховуючи, що позивачкою [PERSON] не надано суду доказу укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] , чи рішення суду про розірвання шлюбу, суд позбавлений можливості встановити перебування сторін у шлюбі та право позивачки, як дружини, на утримання з боку чоловіка- батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відтак, позов у частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку задоволенню не підлягає. Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду із позовною заявою, позивачка просила стягнути з відповідача на свою\~ користь судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 гривень. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суду надано копію ордера адвоката Василець В.В. на надання правничої (правової допомоги) [PERSON] від 26.07.2024, копію договору про надання правової допомоги від 26.07.2024 року, укладеного між адвокатом Василець В.В. та [PERSON] . Пунктом 2 Договору встановлено, що оплата гонорару адвокату за надання правової допомоги, разом з компенсацією витрат на оплату судового збору складає 8000 гривень, які підлягають сплаті шляхом поповнення банківської карти адвоката. Суд констатує, що всупереч вимогам ч.3 ст.137 ЦПК України, позивачкою для можливості визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат не подано підтвердження перерахування коштів адвокату Василець В.В. згідно Договору про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що унеможливлює визначення розміру витрат на оплату послуг адвоката, їх співмірність із\~складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг),\~часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), їх\~обсягом. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні на її користь з відповідача 4 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Водночас, на підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок, з урахуванням того, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання заяви про стягнення аліментів.

Outcome: approved