Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

11.01.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом заступника керівника Київської обласної прокуратури І.Грабець, надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить: усунути перешкоди у здійсненні Пірнівською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 площею 0,4 га шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Чекригіна О.В. №55824511 від 21.12.2020 про державну реєстрацію права власності на неї за [PERSON] ; усунути перешкоди у здійсненні Пірнівською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 площею 0,4 га шляхом її повернення від [PERSON] на користь Пірнівської сільської ради; стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що Київською обласною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Вишгородського району виявлено порушення при відведенні у власність земельних ділянок водного фонду, зокрема, встановлено, що у приватній власності фізичної особи на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області перебуває земельна ділянка площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152. Відповідно до наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 19.06.2013 № КМ/3221884000:33:006/00001262 затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. У подальшому, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 2190, виданого 26.07.2013 відчужено земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 на користь [PERSON] . На підставі Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 31.01.2014 № 28 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво площею 0,4 га на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) [PERSON] та змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152, яка належить [PERSON] на праві приватної власності площею 0,4 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва без права забудови. В свою чергу, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 489, виданого 18.02.2014 відчужено земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 на користь [PERSON] , яка є її власником і на даний час. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Чекригіна О.В. № 55824511 від 21.12.2020. Водночас, спірна земельна ділянка площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної захисної смуги Київського водосховища. Прокурор вважає, що відведення наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 19.06.2013 № КМ/3221884000:33:006/00001262 у приватну власність земельної ділянки площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 здійснено всупереч вимог статтей 19, 20, 22, 59, 60, 61, 84, 122 Земельного кодексу України та статтей 88, 89 Водного кодексу України, а тому земельна ділянка підлягає поверненню у власність Пірнівської сільської ради, у зв`язку із чим і звернувся до суду. Після виконання судом вимог частини шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 11.03.2024 о 16:00. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брала участь прокурор [PERSON] . Відповідач та представник Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, конверт, надісланий відповідачу на адресу зареєстрованого місця її проживання із копією ухвали суду про відкриття провадження у справі, з копією позовної заяви з додатками та із судовою повісткою про виклик до суду на 11.03.2024, повернувся до суду без вручення адресату з причин «за закінченням терміну зберігання». Крім цього, копію ухвали суду надіслано для оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень та уся інформація щодо цього судового провадження міститься на сайті «Судова влада України». У підготовчому провадженні, за заявою заступника керівника Київської обласної прокуратури І.Грабець, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.03.2024, заяву про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 площею 0,4 га, яка належить [PERSON] , та заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії з нею, в тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власника. 10.04.2024 до суду від Вишгородського відділу державної виконавчої служби Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надійшов супровідний лист із постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №74536434 від 25.03.2024, щодо примусового виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 05.03.2024. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 25.06.2024 о 10:00, про що повідомлено учасників провадження. 25.06.2024 о 10:00 судове засідання не відбулося, у зв`язку із відсутністю головуючого судді через тимчасову непрацездатність (лікарняний). Наступну дату судового засідання визначено 29.08.2024 о 10:00, про що було повідомлено учасників провадження. 29.08.2024 о 10:00 судове засідання не відбулося, у зв`язку із зайнятістю головуючого судді під час розгляду клопотань, які надійшли у провадження як слідчої судді. При цьому, у призначене судове засідання з`явився прокурор [PERSON] . Інші учасники провадження не з`явилися, причини неявки не повідомили. Наступну дату судового засідання визначено 04.11.2024 о 10:00, про що було повідомлено учасників провадження, а відповідача, додатково, шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, відповідно до вимог частини одинадцятої статті 128 ЦПК України. У судове засідання, призначене на 04.11.2024, з`явився прокурор [PERSON] . Відповідач та представник Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, при цьому, конверт, надісланий відповідачу на адресу зареєстрованого її місця проживання, із судовою повісткою про виклик до суду на 04.11.2024, повернувся до суду без вручення адресату з причин «за закінченням терміну зберігання». Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, суд враховує наявність у матеріалах справи заяви представника позивача, а також зазначене у позовній заяві, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, вжиті судом заходи для забезпечення явки до суду відповідача, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, від 23.01.2023 у справі №496/4633/18, щодо належного вручення судової повістки у випадку її повернення до суду без вручення з причин повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а також та те, що відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик до суду, вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Стаття 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив позов задовольнити. Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи та фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 19.06.2013 № КМ/3221884000:33:006/00001262 затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.07.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 2190 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. вбачається, що [PERSON] , що діє від імені [PERSON] відчужено земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 на користь [PERSON] . На підставі Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 31.01.2014 № 28 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво площею 0,4 га на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) [PERSON] та змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152, яка належить [PERSON] на праві приватної власності площею 0,4 га (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕАЕ № 088107, індексний номер 6984782 від 26.07.2013 р.) з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва без права забудови. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 360205950 від 27.12.2023 встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 489, виданого 18.02.2014 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 на користь [PERSON] . Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Чекригіна О.В. № 55824511 від 21.12.2020. [PERSON] , [INFO] змінено прізвище на [PERSON] . Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04.12.2023 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152, площею 0, 4 га, для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, дата державної реєстрації 21.12.2020, номер запису про право 39818018. За інформацією державного науково-виробничого підприємства «Картографія» з долученими картографічними матеріалами від 13.06.2023 № 312, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 повністю накладається на землі водного фонду, а саме розташована в межах 100-метрової прибережної захисної смуги Київського водосховища. Київська обласна прокуратура, в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», звернулась листом від 13.09.2023 за № 15/1-1029вих-23 до Пірнівської сільської ради щодо встановлених порушень земельного та водного законодавства, а також надання інформації про вжиті сільською радою заходи, спрямовані на повернення територіальній громаді земельної ділянки площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 (пред`явлення позову тощо) або повідомлення про неможливість звернення до суду. У відповідь на вказаний лист Пірнівською сільською радою листом від 10.10.2023 №02-23/1521, повідомлено, що правові підстави та належні докази для звернення до суду зокрема, щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 відсутні. Листом від 20.12.2023 № 15/1-1373вих-23 Київська обласна прокуратура повідомила Пірнівську сільську раду про звернення до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні Пірнівською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки. Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] та відчужена в подальшому останнім [PERSON] , якою в свою чергу відчужено в подальшому на користь відповідача, відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в межах 100-метрової прибережної захисної смуги Київського водосховища. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч.1 ст.14 Конституції України). Так, згідно зі ст.ст. 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. За положеннями ч.1 ст.58 ЗК України (у редакції, чинній на час видачі наказу) та ст.4 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час видачі наказу) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Статтею 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Хоча у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). За змістом положень ЗК України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України (у редакції, чинній на час видачі наказу), статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час видачі наказу) вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Згідно зі статтею 61 ЗК України та статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойом та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добривів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів та становить для великих річок 100 метрів від урізу води та якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно з Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486 (далі Порядок № 486), у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному ЗК України, Законами України «Про землеустрій» і «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні. Назва, склад та зміст проекту землеустрою визначаються замовником з урахуванням характеристик території конкретного об`єкта землеустрою. Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку №486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 07 квітня 2020 року в справі №372/1684/14 (провадження № 14-740цс19). Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що за інформацією державного науково-виробничого підприємства «Картографія» з долученими картографічними матеріалами від 13.06.2023 № 312, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 повністю накладається на землі водного фонду, а саме розташована в межах 100-метрової прибережної захисної смуги Київського водосховища. Крім того, віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду повністю підтверджується відомостями з Публічної кадастрової карти України (шари аналітичні: умовна прибережна захисна смуга), розміщеними на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, згідно з якими земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 повністю накладається на прибережну захисну смугу Київського водосховища та її межі співпадають (є суміжними) з урізом води. Такі відомості є загальновідомими, а тому не потребують доказування в силу приписів ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16). Згідно ст. 88 Водного кодексу України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Виходячи з вказаного встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 передана у приватну власність за рахунок земель водного фонду. Оскільки земельна ділянка ділянки з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 знаходиться у межах 100-метрової прибережної захисної смуги Київського водосховища, а відтак остання відповідно до вимог ВК України відноситься до земель водного фонду і відповідно надання її у приватну власність заборонено відповідно до вимог чинного законодавства України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прокурором доведено належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. За вимогами ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45). У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 у справі №487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15). Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах уздовж річки Дніпро. Враховуючи викладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до нинішнього власника земельної ділянки з метою усунення перешкод, які він створює власнику Пірнівській територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою водного фонду. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц (п. 7.52, п. 7.53) дійшла до правових висновків, відповідно до яких: оскаржені рішення органів місцевого самоврядування не стосуються відповідача як останньої набувачки земельної ділянки, вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за першочерговим набувачем, не призводять відновлення порушеного права територіальної громади. Не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Крім того, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у пунктах 38-39 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до суду. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 26.07.2022, ст. 26 Закону України №1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 26.07.2022) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 19.06.2013 № КМ/3221884000:33:006/00001262, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,4 га з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області є незаконним, а рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку слід скасувати. За вказаних обставин, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:33:006:0152 площею 0,4 га має бути повернута Пірнівській сільській раді відповідно до приписів ст.ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позовна заява про усунення перешкод у користуванні власником землями водного фонду безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Також, згідно із ст.ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. З вказаних статей вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, яка в силу положень законодавства не може перебувати у приватній власності. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Пірнівською сільською радою спірною земельною ділянкою є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду, як національного багатства України та як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та водні ресурси, захист такого права шляхом повернення таких земель. Таким чином, відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст.ст. 1, 3, 4 Водного кодексу України) природних ознак (наявності річки Дніпро, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірної земельної ділянки, знав або, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної суги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, повернення спірної земельної ділянки на користь Пірнівської сільської ради відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин, позовна заява прокурора не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення територіальній громаді незаконно наданої у власність земельної ділянки водного фонду, яка на даний час вільна від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги про відшкодування відповідачем понесених судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявним в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved