Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

Позивач в інтересах якої діє представник адвокат Полтавець Тетяна Олександрівна? звернулась в суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 16 квітня 1993 року сторони уклали шлюб. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Подружнє життя не склалось. Сторони не проживають разом, втратили взаєморозуміння, мають різні погляди на життя, різні характери, а тому дійшли до висновку, що розлучення це єдиний вихід для сторін побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю у кожної із сторін. У зв`язку з наведеним просила розірвати шлюб з відповідачем. Позивач в судове засідання не з`явилась, разом із позовною заявою подано клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та її представника. Відповідач в підготовчому засідання вказав, що позов визнає та щодо розірвання шлюбу не заперечує, оскільки таке бажання позивачки. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюб серії [NUMBER] від 16 квітня 1993 року (а.с.20), сторони зареєстрували шлюб 16 квітня 1993 року у Івано-Франківському відділі записів актів громадянського стану, актовий запис № 476. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] які на момент звернення до суду є повнолітніми. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного, ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved