Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт послідовності зміни прізвища [PERSON] після одруження 13.10.1984 року з дівочого « [PERSON] » на « [PERSON] ». В обґрунтування вимог зазначено, що 14.05.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області заявниці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, за результатами поданих заявницею документів, до страхового стажу не зараховано навчання з 01.09.1979 по 29.06.1983, оскільки відсутні документи, які підтверджують послідовність зміни прізвищ [PERSON] . У зв`язку з великим проміжком часу документи, які підтверджують факт укладання шлюбу, а саме - свідоцтво про укладення шлюбу в м. Ашхабад, і зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » заявницею втрачено. Заявниця зверталась з відповідними запитами до консульства Туркменістану в Україні, однак відповіді не отримала. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.07.2024 у справі відкрито провадження, викликано свідків (а.с. 37). В судовому засіданні заявниця та її представник підтримали заяву та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи подав до суду заяву від 08.08.2024, якою просив розгляд справи проводити без його участі, проти задоволення заяви не заперечував за умови її доведеності належними доказами (а.с. 44). Вислухавши представника заявниці, заявницю свідків, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] який є знайомим заявниці пояснив, що в період з 1982 по 1984 роки проходив військову службу в м. Ашхабад, Туркменістан. Під час проходження служби отримав передачу від своєї матері. Таку передачу привезла заявниця [PERSON] . Після того, як [PERSON] познайомив свого товариша, з яким проходив разом військову службу, [PERSON] , з заявницею [PERSON] , останні згодом одружились, на їхньому весіллі [PERSON] був свідком. Свідок [PERSON] пояснила, що в період з 1979 по 1983 роки навчалася разом із заявницею [PERSON] в Житомирському будівельному технікумі, після закінчення навчання [PERSON] та [PERSON] отримали розподілення в м. Ашхабад, Туркменістан, проживали в одному гуртожитку, в різних кімнатах. [PERSON] та заявниця є подругами, свідку відомо про одруження заявниці в м. Ашхабад з Морозом та про їх переїзд після закінчення проходження військової служби Морозом до м. Торецька Донецької області, куди свідок часто приїжджала в гості до [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що навчалась із заявницею в будівельному технікумі з 1980 року, після закінчення навчання її разом з [PERSON] відправили за розподілом до Туркменістану, де вони працювали в « [PERSON] ». Згодом [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , який після закінчення проходження військової служби забрав її з собою в Донецьк. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] у м. Житомирі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). З показів свідків судом встанолено, що 13.10.1984 між заявницею та [PERSON] , Ашхабадським відділом РАЦС (Туркменістан) зареєстровано шлюб. При укладенні такого шлюбу заявниця змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Терезького міського суду Донецької області від 25.11.2002 такий шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.01.2024 (а.с. 9). Після розірвання шлюбу заявниці залишено прізвище « [PERSON] ». Копія такого рішення у заявниці не збереглась, в реєстрі судових рішень відсутні справи 2002 року, а м. Торез Донецької області окуповане російською федерацією з 2014 року. Факт розірвання такого шлюбу також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00044642184 від 20.04.2024 (а.с. 26-27). 02.08.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №1242 (а.с. 14). Після реєстрації такого шлюбу заявниця змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] ». Такий шлюб було припинено 28.11.2009 у зв`язку зі смертю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). 21.05.2019 між [PERSON] та [PERSON] Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області укладено шлюб, актовий запис №717, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 13). Після реєстрації такого шлюбу заявниця змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У зв`язку з великим проміжком часу документи, які підтверджують факт укладання шлюбу, а саме - свідоцтво про укладення шлюбу в м. Ашхабад ( [PERSON] ), і зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » заявницею втрачено. Заявниця зверталась 19.06.2024 із заявою до консульства Туркменістану в Україні, а саме до Центрального державного архіву Туркменістану, в якій просила допомогти в отриманні документального підтвердження реєстрації шлюбу в м. Ашхабад, внаслідок чого відбулася зміна її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », однак відповіді не отримала (а.с. 8). Згідно архівної довідки №19 від 17.04.2024 відокремленого структурного підрозділу « [INFO] » [PERSON] дійсно навчалася в Житомирському будівельному технікумі за денною формою навчання за спеціальністю «Архітектура» з 01.09.1979 по 29.06.1983. По закінченню навчання [PERSON] присвоєна кваліфікація техніка архітектора і виданий диплом серії [NUMBER] (а.с. 5-6). Рішенням від 14.05.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області заявниці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, за результатами поданих заявницею документів, до страхового стажу не зараховано навчання з 01.09.1979 по 29.06.1983, оскільки відсутні документи, які підтверджують послідовність зміни прізвищ [PERSON] (а.с. 16-17). Крім зазначеного, підтвердженням послідовності зміни прізвища [PERSON] підтверджується трудовою книжкою заявниці серії [NUMBER] (а.с. 18-25). Так, трудова книжка видана на [PERSON] , в ній містяться посилання на зміну прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » (а.с. 18), посилання на прізвище « [PERSON] » - відсутнє, проте перший запис у трудовій книжці зроблено на підставі диплому серії [NUMBER] , який, як зазначалося вище, належить [PERSON] . Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Згідно п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №5\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. У постанові від 13.10.2022 року у справі № 755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів заяви та достатність доказів для встановлення факту послідовності зміни прізвища [PERSON] 13.10.1984 з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На підставі чого, суд вважає за можливе задовольнити у повному обсязі подану [PERSON] заяву.

Outcome: approved