Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 2022 року вона проживає за межами України в США. У зазначеній квартирі без будь-якої законної підстави проживає [PERSON] , який також користується всіма комунальними послугами, за які платить позивач. Відповідач відмовляється покидати приміщення в добровільному порядку, що створює перешкоди для [PERSON] у розпорядженні нерухомим майном. З огляду на наведене, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні зазначеним житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] . Ухвалою суду від 12 вересня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач щодо вимог заперечив. Вказав, що перебув у цивільному шлюбі з відповідачем понад сім років, вклав частину своїх коштів на ремонт і планує звільнити приміщення, як тільки позивач відшкодує йому зазначені кошти. Заслухавши пояснення сторін у справі та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.6, 7). На разі позивач проживає за межами України, сплачує комунальні платежі щодо зазначеного майна у повному обсязі (а.с.8-53). У вказаному приміщені без законних правових підстав також проживає відповідач. З інформаційної довідки старшого дільничного офіцера поліції сектору ДОП відділу превенції Луцького РУП ГУП у Волинській області від 05.07.2024 року вбачається, що [PERSON] відмовляється у добровільному порядку виселятись з квартири. З його слів, останній проживав з [PERSON] з 2015 року (переїхати йому запропонувала власниця квартири). З 2022 року [PERSON] виїхала за межі України, а [PERSON] продовжив проживати у зазначеному житловому приміщенні. Лише в травні 2023 року позивач запропонувала йому виселитись, на що він повідомив, що покине приміщення після повернення вкладених у квартиру коштів (а.с.55, 56, 57, 58). Згідно інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.64). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Однак, як зазначено в ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української PCP власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом/ Згідно з ст. 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Разом з тим, варто зазначити, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Вказане вище твердження узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові по справі №199/3216/16-ц від 21.11.2018 року. Крім того, Велика Палата Верховного суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Таким чином, [PERSON] , не будучи членом сім`ї позивача зареєстрованим у її житлі, порушує права та законні інтереси [PERSON] як власника, та позбавляє її на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Цей факт разом з іншими зазначеними аргументами, свідчать про необхідність усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідача з належного позивачу житла, з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] , та є належним способом захисту порушених прав. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Разом з тим, суд звертає увагу, на те, що позивач зареєстрований за іншою адресою. Згідно наданих суду пояснень вбачається, що у [PERSON] також наявне власне житло. Належні та допустимі докази правомірності проживання відповідача в квартирі позивача відсутні. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Outcome: approved