Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 03.09.2004 року, сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2017 року. 18 квітня 2012 року, позивач та відповідач набули права власності в рівних частинах на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради від 18.04.2012 року, відповідно до Наказу Головного управління житлового забезпечення за №521-С/КІ від 09.04.2012 р. 02 жовтня 2018 року, позивач придбала у відповідача 1/2 частку вказаної квартири. Згідно п.4 укладеного договору, продаж 1/2 частки квартири здійснюється за ціною 1551550 грн, яка перерахована покупцем на поточний рахунок продавця до підписання договору. У зв`язку із подальшим відчуження позивачем зазначеної квартири, відповідач 21 серпня 2023 року підписав заяву про згоду на продаж квартири, що була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. за умови компенсації йому за спільну сумісну власність, а саме квартири [ADDRESS] , грошових коштів у сумі 200000 грн. 21 серпня 2023 року позивач передала, а відповідач отримав обумовлені 200000 грн., про що була складена розписка. Згідно тексту розписки відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 200000 грн. в якості компенсації за спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] . Відповідач у заяві від 21.08.2023 року, підтвердив, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи вищевикладене, вважає подальше одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 200000, грн в якості компенсації за спільну сумісну власність, квартиру [ADDRESS] , яка станом на 21.08.2023 р. йому вже не належала, свідчить про набуття коштів за відсутності для цього правових підстав. 17.10.2023 року, позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 200000 грн., проте відповідач кошти у встановлений строк не повернув. Враховуючи, що відповідач отримав грошові кошти від позивача без достатніх правових підстав, вважає, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних за користування грошовими коштами за період з 21.08.2023 року по 30.10.2023 року, що становить 1167,12 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2023 року, по справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач не погодившись з заявленими позовними вимогами надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що між сторонами дійсно було укладено договір купівлі продажу частки квартири від 02.10.2018 року, та він отримав за належну йому частку квартири, обумовлені договором грошові кошти. Проте за час сумісного проживання сторін у квартирі [ADDRESS] було за сумісні кошти проведено ремонтні роботи, встановлено вбудовані меблі та техніку. Між сторонами була досягнута домовленість, що окрім вартості вказаної квартири, яка була визначена договором від 02.10.2018 року, позивач за можливості компенсує вартість відповідних поліпшень зроблених у квартирі, які є невід`ємними. 21.08.2023 року, позивача було запрошено до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Барківського А.В. та йому було роз`яснено його права передбачені ст.ст. 60-65 Сімейного Кодексу України, які регламентують право спільної сумісної власності подружжя та розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності подружжя. З урахуванням вимог нотаріуса та норм Сімейного кодексу України відповідач надав згоду на продаж квартири [ADDRESS] . В той же день у приміщенні нотаріуса відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 200000 грн., на виконання раніше існуючої між сторонами домовленості про що власноруч написав позивачу розписку. Зазначені грошові кошти були передані позивачем відповідачу добровільно без будь-якого примусу або тиску. В жовтні 2023 року, відповідач отримав від позивача претензію про повернення вказаних грошових коштів, як таких, що набуті без достатньої правової підстави. Враховуючи що вказані кошти не були набуті безпідставно, відповідачем було відмолено в поверненні грошових коштів. Представником позивача була направлена до суду відповідь на відзив в якому зазначено, що між сторонами не існувало ніякої домовленості, стосовно того, що позивач нібито компенсує відповідачу вартість поліпшень зроблених у квартирі. В цій частині відповідач вводить суд в оману. Між сторонами була укладена угода про продаж частки квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачу. Згідно укладеного договору, продаж 1/2 частки квартири здійснювався за ціною 1551550,00 грн, яка перерахована покупцем на поточний рахунок продавця. Відповідачем була визначена ціна продажу належної йому частки квартири враховуючи всі покращення, що були невід`ємними. На день укладення договору купівлі-продажу 02.10.2018 року, сторони більше року, були розлучені. Крім цього, позивач 15.09.2017 року звернулася до Дарницького районний суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. 21 серпня 2023 року, для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський А.В. запросив відповідача, оскільки позивач продавала квартиру, яку було набуто в період шлюбу. Відповідач заявив, що вказану квартиру сторони придбали у шлюбі і він може надати згоду на продаж квартири лише за умови компенсації йому за спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] грошових коштів у сумі 200000 гривень. Згідно тексту розписки відповідач отримав від позивача вказані грошові кошти у сумі 200000 грн. 29.09.2023 року позивач отримала консультацію щодо виникнення права власності у сторін на квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на те, що квартира була набута сторонами у період шлюбу, вона не була станом на 21.08.2023 року спільним сумісним майном подружжя. Тому, позивач 17.10.2023 року направила відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 200000,00 грн., як набутих без достатньої правової підстави. Проте вказана вимога залишилась без задоволення. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні за обставинами зазначеними у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечували з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву, додатково вказавши що вказані кошти отримані відповідачем не є такими, що набуті без достатньої правової підстави, а тому не підлягають поверненню. Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного. Згідно свідоцтва про одруження 1 [NUMBER] від 03.09.2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, було зареєстровано шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008203864 від 10.10.2023 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2017 року, вбачається, що було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності від 18.04.2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації», квартира [ADDRESS] , яка складається з 3-х кімнат, жилою площею 56 квадратних метра, загальною площею 144,7 квадратних метра, дійсно належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №33987049 від 27.04.2012 року, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Зі змісту платіжного доручення від 02.10.2018 року, вбачається, що [PERSON] перерахувала на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1551550 грн., за частину квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 02.10.2018 року. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 21.08.2023 року, вбачається, що останній дає згоду своїй колишній дружині [PERSON] на продаж нею квартири [ADDRESS] за ціною та на умовах на її власний розсуд. Одночасно підтвердив, що вказана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] . Відповідно до розписки від 21.08.2023 року, [PERSON] , [INFO] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 200000 гривень, в якості компенсації за спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] , яка є безповоротною. Зі змісту вимоги про повернення грошових коштів від 16.10.2023 року, вбачається, що [PERSON] звернулась до [PERSON] про повернення раніше отриманих грошових коштів у сумі 200000 гривень, за відсутності для цього правових підстав. Також зазначається позивачем, що на вказані грошові кошти до їх повернення нараховуються відсотки відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі. потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Зі змісту ч. 2 ст. 1214 ЦК України, вбачається, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зі змісту правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), вбачається що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Аналізуючи надані докази по справі, суд враховує, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями ст 1212 ЦК України, щодо набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Передбачений вказаною нормою закону, вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Суд враховує, що з 02.10.2018 року, після укладання між сторонами договору купівлі-продажу частки квартири, позивач була єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відповідно, як власник могла володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном. Враховуючи ці обставини, вона мала можливість укласти угоду про продаж вказаної квартири на свій розсуд та згоди на це відповідача потрібно не було. Приймаючи до уваги наведене, обов`язку сплачувати відповідачу за вказану квартиру в якості компенсації грошові кошти саме станом на 21.08.2023 року не було. Натомість позивач добровільно передала відповідачу грошові кошти в сумі 200000 гривень, про що останній на вимогу позивача написав власноруч розписку. Аналізуючи зміст вказаної розписки суд враховує, що в ній зазначено, що відповідач отримав вказані грошові кошти в якості компенсації за сумісну власність квартиру [ADDRESS] , яка є безповоротною. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, та необхідність відмови у стягненні отриманих відповідачем грошових коштів. Враховуючи наведене, та той факт, що позовні вимоги про нарахування 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є похідними від первинних позовних вимог, суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed