Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

В провадженні Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позову посилається на те, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» 03.04.2008 року укладено кредитний договір № 798478/ФЛ, на підставі якого ПАТ КБ «Надра» надав [PERSON] кредит у розмірі 183\~240 доларів США. 03.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки № 798478/ФЛ-П1. 03.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки № 798478/ФЛ-П1. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-1094/11 стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитом 1\~666 882,20 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2020 року замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Однак, відповідачі так і не вчинили жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника, так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. За період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу становить 1\~027 222,47 грн., що складається з: інфляційне збільшення 786\~232,41 грн., 3% річних 240 990,06 грн. Просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача інфляційні витрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 1\~027 222,47 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розгляд справи проводити без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог процесуального закону. Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності суду не надали. Відзив на позовну заяву не надавали. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише докази, надані позивачем. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» 03.04.2008 року укладено кредитний договір № 798478/ФЛ, на підставі якого ПАТ КБ «Надра» надав [PERSON] кредит у розмірі 183\~240 доларів США (а. с. 11-13). 03.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки № 798478/ФЛ-П1 (а. с. 14). 03.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки № 798478/ФЛ-П1 (а. с. 15). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-1094/11 стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитом 1\~666 882,20 грн. (а. с. 18-19). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2020 року замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а. с. 20). Згідно розрахунку за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу становить 1\~027 222,47 грн., що складається з: інфляційне збільшення 786\~232,41 грн., 3% річних 240 990,06 грн. (а. с. 16-17). Даних, що свідчать про виконання рішення суду та погашення заборгованості за кредитним договором, а також про причини невиконання грошового зобов`язання у добровільному порядку відповідачами за час розгляду справи в суді не надано. Отже, судом встановлено, що відповідачі мають не виконане грошове зобов`язання перед позивачем. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями\~статті 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно ч. 1 ст. 18\~ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачів, та з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України. Право позивача вимагати від відповідачів сплатити інфляційні втрати та 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідачів за користування утримуваними ним грошовими коштами. Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене\~статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином стягнення коштів, втрачених внаслідок інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань. У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитом, кредитором були нараховані фінансові санкції, передбачені\~статтею 625 ЦК України. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу. Крім того, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного\~\~Суду\~\~у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38), термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої\~статті 1054 ЦК\~та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої\~\~статті 1057 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18,\~\~від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18,\~\~згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012,\~\~відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048\~ЦК України\~і охоронна норма частини другої\~статті 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої\~статті 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У постанові від 26.01.2021 року Велика Палата\~Верховного Суду\~відступила від\~висновку,\~сформульованого в\~постанові від\~31\~жовтня 2018\~року у\~справі N\~202/4494/16-ц\~(провадження\~N\~14-318цс18),\~згідно з\~яким наявність\~рішення суду\~про стягнення\~кредитної заборгованості\~саме по\~собі свідчить\~про закінчення\~строку дії\~договору;\~на правовідносини,\~які виникають\~після ухвалення\~рішення про\~стягнення заборгованості,\~порука не\~поширюється,\~якщо інше\~не встановлене\~договором поруки.\~Велика Палата\~Верховного Суду\~вважає,\~що наявність\~рішення суду\~про стягнення\~кредитної заборгованості\~свідчить,\~що суд\~дійшов висновку\~про те,\~що строк\~виконання зобов`язання\~настав,\~причому саме\~за тією\~вимогою,\~яку задоволено\~судом,\~та встановив\~наявність обов`язку\~відповідача (відповідачів)\~сплатити заборгованість. Рішення\~суду про\~стягнення заборгованості,\~у тому\~числі з\~поручителя,\~не змінює\~змісту у\~відповідного правовідношення\~-\~характер та\~обсяг прав\~і обов`язків\~сторін залишаються\~незмінними,\~додається лише\~ознака безпосередньої\~можливості примусового\~виконання.\~До моменту\~здійснення такого\~виконання або\~до припинення\~зобов`язання\~після ухвалення\~судового рішення\~з інших\~підстав (наприклад,\~унаслідок зарахування\~зустрічних однорідних\~вимог)\~відповідне зобов`язання\~продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Відповідно до ч. ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданий позивачем розрахунок заборгованості досліджено та перевірено судом. Доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних відповідачем суду не надано, як і не надано доказів виконання належним чином та у встановлені строки грошового зобов`язання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що відповідачем порушені грошові зобов`язання, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідачів суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 12 326,68 грн. (а. с. 10).

Outcome: approved