Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Представниця позивачки адвокат Шевченко А.В. за допомогою засобів поштового листування звернулась до суду із вказаною позовною заявою, яку уточнила 31.05.2024, просить стягнути з кожного з відповідачів на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) кожного з відповідачів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. За змістом позову відповідачі в судовому порядку позбавлені батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , який мешкає з позивачкою, є її онуком. 23.04.2024 [PERSON] призначена опікуном дитини, відповідно, саме позивачка займається вихованням та утриманням онука. Відповідачі не надають матеріальної допомоги на утримання дитини. Сторона позивача вказує, що місце роботи відповідачів невідомо, інших осіб на утриманні у [PERSON] та [PERSON] немає, відповідно, вони мають можливість сплачувати аліменти. З підстав, передбачених ст. 180-184, 191 СК України, з метою забезпечення належного рівня життя дитини, її всебічного розвитку, сторона позивача просить задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді від 12.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення судового розгляду по суті із повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Визначено відповідачам 15-денний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Виклик відповідача у справі постановлено здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та засобами поштового зв`язку за останньою відомою адресою. Відповідно до клопотання представника позивача, вх.№ від 31.10.2024, адвокатка Шевченко А. просить здійснювати розгляд за відсутності сторони позивача, підтримує позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду повідомлені належним чином, відповідно до наявних доказів викликались у визначені судом дату, час та місце судового розгляду. Крім того, відповідачі не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.191, ч.1 ст.278 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подали. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви подано не було, інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Як передбачено ч.1 ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. З`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі таких встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/10691/23, пр.2/336/551/2024від 30.01.2024, яке набрало законної сили 01.03.2024, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів на дитину, задоволено частково. Позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . В іншій частині позову відмовлено (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/116639447). Відповідно до засвідченої копії наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради №618 від 23.05.2023 [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в родину позивачки [PERSON] , 1957 р.н. Крім того, 03.04.2024 [PERSON] отримав статус дитини, позбавленої батьківського піклування (рішення №105/2 від 03.04.2024 виконавчого комітету ЗМР), у зв`язку із чим встановлено опіку над дитиною (розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району №308р від 23.04.2024), опікуном призначено [PERSON] , 1957 р.н. Місце проживання дитини визначено за адресою реєстрації опікуна. Відповідачі, які позбавлені батьківських прав відносно [PERSON] , участі в утриманні (матеріальному забезпеченні дитини) не беруть. Доказів протилежного суду не надано. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За нормою ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Разом з цим, при розгляді справи про позбавлення відповідачів батьківських прав рішення суду про стягнення аліментів не ухвалено з об`єктивних причин, обґрунтування чого наведено у мотивувальній частині зазначеного вище рішення, дослідженого судом. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.8-9 ст.7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За приписами ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. За змістом ч.2-3,5 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів відповідно до ч.1 ст. 182 СК України суд має врахувати: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Проте, матеріали справи відповідних доказів не містять, особливостей стану здоров`я дитини позивачкою не повідомлено. Відомості про майновий стан, доведений розмір витрат, а також наявність у платників аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка / дружини, батьків, дочки, сина суду не надані. Інших обставин, що мають істотне значення, зокрема, неможливості з боку відповідачів нести витрати по утриманню дитини у визначеному законом розмірі судом не встановлено. Як передбачено ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Підстав для застосування норми ч.3 ст.182 СК України у даній справі не встановлено. Вказаною нормою передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов до суду пред`явлений 17.05.2024. Захист інтересів малолітньої дитини, на переконання суду, в інший спосіб із урахуванням встановлених обставин не є можливим. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо розміру щомісячних особистих витрат та коштів, необхідних на утримання сім`ї позивачки. Проте, суд враховує, що встановлений чинним законодавством прожитковий мінімум, необхідний для задоволення щомісячних витрат дитини, якою опікується [PERSON] , підлягає захисту та має бути достатнім. Разом з цим, суд зауважує, що нормою п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України врегульовано обмеження максимального розміру аліментів (у розмірі десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину) лише при розгляді відповідної вимоги в порядку наказного провадження, тому підстав для застосування даного нормативного положення судом не встановлено. Аналогічні приписи містяться у ч.5 ст.183 СК України. Із врахуванням встановлених обставин, суд вважає за доцільне щомісячно стягувати аліменти з кожного з відповідачів на користь позивачки на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1/4 частці зі всіх видів заробітку (доходу) відповідачів, щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.05.2024 до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За змістом ст.141 ЦПК України суд стягує із кожного з відповідачів в дохід держави судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, із врахуванням розміру позовних вимог, від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову до суду (п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), пропорційно розміру задоволених позовних вимог та мінімально визначеної суми судового збору відповідно до чинного законодавства, а саме на підставі п.1-1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.7 Закону «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (із розрахунку 0,4*3 028,00 гривень).

Outcome: approved