Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Резванова Ірина Дмитрівна, Перша ужгородська державна нотаріальна контора, в якому, з урахуванням зміненого предмету позовних вимог, просить: визнати за ним право власності на будинковолодіння, розташоване в [ADDRESS] , в цілому. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що будинок [ADDRESS] належав на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] є сином померлих [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , який також був сином померлих та спадкоємцем першої черги, помер [INFO] . Спадкоємицею померлого [PERSON] є відповідачка [PERSON] . Згідно з рішенням виконавчого комітету Чопської міської ради від 21.08.2003 позивач був призначений піклувальником над своїм батьком [PERSON] , особою з інвалідністю І групи, мешканцем [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Чопської міської ради від 05.12.2017 №01-14/168 позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на день смерті батька [PERSON] , матері [PERSON] та брата [PERSON] і по теперішній час постійно проживає в [ADDRESS] . Позивач зауважує, що постановою державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори Герич А.В. від 12.02.2016 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за померлим [PERSON] в 1/3 частці спадкового будинку, оскільки у [PERSON] відсутній документ на 1/3 частку у праві власності на спадковий будинок. Постановою державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори Герич А.В. від 12.02.2016 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за померлою [PERSON] в 1/3 частці спадкового будинку, оскільки у померлої [PERSON] відсутній документ на 1/3 частку у праві власності на спадковий будинок. У зв`язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності з метою подальшого оформлення спадкових прав. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.03.2023 у справі №308/2283/18, що набрало законної сили 07.07.2023, встановлені наведені вище факти та визначено, що частка кожного співвласника у спадковому будинку [ADDRESS] становить 1/3 частку. При розгляді судом справи №308/2283/18 встановлено, що Ужгородською районною державною нотаріальною конторою заведені спадкові справи №186/2009 після смерті [PERSON] та №142/2015 після смерті [PERSON] . Приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Резвановою І.Д. заведено спадкову справу №18/2015 за заявою [PERSON] про відкриття спадщини за померлим братом [PERSON] . Ужгородською районною державною нотаріальною конторою копії спадкових справ №186/2009 за померлим [PERSON] та №142/2015 за померлою [PERSON] надіслані приватному нотаріусу Резвановій І.Д. Листом №65/01-16 від 18.07.2023 приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Резванова І.Д. відмовила позивачу у видачі свідоцтва на право власності на зазначене майно з огляду на те, що він не подавав заяву про прийняття спадщини за померлим [PERSON] та пропустив строк на прийняття спадщини. Однак ця відмова нотаріуса є безпідставною та суперечить юридичним фактам, встановленим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.03.2023 в справі №308/2283/18. Щодо визначення частки позивача, яка становить 2/3 спадкового майна, то розмір належної йому частки обґрунтовує наступним. Будинок [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності сім`ї [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , його спадкоємцями були дружина [PERSON] , сини [PERSON] , та [PERSON] , кожний по 1/9 частці, які проживали на момент смерті спадкодавця [PERSON] разом з ним та фактично прийняли спадщину (відповідно до приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Таким чином, частки співвласників становили: 4/9 частки у [PERSON] , 4/9 частки у [PERSON] , 1/9 частка у [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , після її смерті належну їй частку у нерухомому майні фактично успадкували її сини [PERSON] та позивач [PERSON] по 1/2 частці. Фактично [PERSON] стало належати 6/9 часток спадкового будинку, позивачу 3/9 цього будинку. [PERSON] помер [INFO] . Разом з братом позивач та [PERSON] успадкували за померлим [PERSON] по 1/2 частці належного померлому майна по 3/9 частки у спадковому будинку. Таким чином, як вказує позивач, він отримав у спадщину 6/9 або 2/3 частки у спадковому будинку (1/3 за батьком [PERSON] , 2/9 за матір`ю [PERSON] , 3/9 за братом [PERSON] ), а [PERSON] отримав у спадщину 3/9 або 1/3 частку у спадковому будинку за померлим братом [PERSON] . Наголошує, що виходячи з наведеного, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач заяви про відмову не подавав. Позивач вказує, що приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Резванова І.Д. відмовила йому у видачі свідоцтва на право власності на зазначене майно з огляду на те, що він не подавав заяву про прийняття спадщини за померлим [PERSON] та пропустив строк на прийняття спадщини. При цьому питання оформлення спадкових прав за померлими [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом Резвановою І.Д. взагалі проігноровано. Як встановлено судом у справі №308/2283/18, згідно з наданою копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] помер [INFO] . У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів щодо заведення спадкової справи за померлим [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (спадкова справа №293/21), Першою Ужгородською нотаріальною конторою згідно з матеріалами спадкової справи повідомлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , особами, що подали заяву як спадкоємці за померлим є брат [PERSON] та донька [PERSON] . Також судом у справі №308/2283/18 встановлено, що особи, які у передбаченому чинним законодавством порядку прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових справ, є брат [PERSON] та донька [PERSON] згідно з листом від 14.12.2022 №549/01-16. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем майна згідно із законом та прийняв спадщину, однак нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, до нього правомірно перейшли права та обов`язки (спадщина), а тому просить визнати право власності на спадкове майно. 24.01.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03.10.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилась. Про час та місце проведення судового розгляду справи повідомлялась належним чином. Так копія ухвали від 24.01.2024 та копія позовної заяви з додатками відповідачці надсилалися за адресою реєстрації: [ADDRESS] , що з урахуванням п.99.1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрі України №270 від 05.03.2009, та п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Відповідно у встановлений судом строк, відповідачка на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] та [PERSON] помер [INFO] . Позивач [PERSON] є сином померлих [PERSON] та [PERSON] . Також у померлих [PERSON] та [PERSON] був син [PERSON] , який [INFO] померлого [PERSON] є донька відповідачка [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Чопської міської ради Закарпатської області від 21.08.2003 №84 «Про призначення піклувальника» [PERSON] було призначено піклувальником над [PERSON] , особою з інвалідністю І групи, мешканцем [ADDRESS] . Згідно з довідками, виданими виконавчим комітетом Чопської міської ради Закарпатської області від 28.10.2015 №№02-3/66, 02-3/67, 02-3/68, заповіт від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в Чопській міській раді не посвідчувався. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Чопської міської ради Закарпатської області від 05.12.2017 №01-14/168, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на день смерті батька [PERSON] , матері [PERSON] та брата [PERSON] і по теперішній час постійно проживає в [ADDRESS] . Іншою довідкою, виданою виконавчим комітетом Чопської міської ради Закарпатської області від 20.11.2018 №01-14/151, підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 2003 року і по теперішній час постійно проживає в [ADDRESS] . Позивач звернувся до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори Герич А.В. від 12.02.2016 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за померлим [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкоємцем [PERSON] не подано правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві, а саме на житловий будинок. Постановою державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори Герич А.В. від 12.02.2016 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за померлою [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкоємцем [PERSON] не подано правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві, а саме на житловий будинок. У вказаних вище постановах державного нотаріуса зазначено, що 25.11.2015 до Ужгородської районної державної нотаріальної контори надійшов лист №283/02-14 «Про надання інформації по спадковій справі» від приватного нотаріуса Резванової І.Д. про те, що 17.10.2015 заведено спадкову справу №18/2015 за померлим [INFO] [PERSON] , який постійно проживав в [ADDRESS] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.03.2023 (справа №308/2283/18), що набрало законної сили 07.04.2023, визначено, що частки співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] станом на 19.10.2008 є рівними та становлять по 1/3 частині для кожного співвласника. Також позивач звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої ужгородської державної нотаріальної контори від 06.07.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкоємцем [PERSON] не подано правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності) про належність майна спадкодавцеві. Листом приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Резванової І.Д. №65/01-16 від 18.07.2023 на усне звернення позивача щодо видачі свідоцтва про право на спадщину та законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , повідомлено, що приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріальною округу 17.10.2015 було заведено спадкову справу за №18/2015 за померлим [INFO] [PERSON] . Статтею 1270 ЦК України встановлено строк на прийняття спадщини у шість місяців з дні смерті особи. Протягом цього строку [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не подавав. Тому, відповідно до ст. 1272 ЦК України [PERSON] вважаєтеся таким, що спадщину після смерті [PERSON] не прийняв і видати йому свідоцтво про право на спадщину не є можливим. Для поновлення стоку на прийняття спадщини рекомендовано [PERSON] звернутися з відповідним позовом до Ужгородського міськрайонного суду. На виконання ухвали суду від 12.03.2024 про витребування доказів до суду направлено з Ужгородської районної державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №186/2009 за померлим [INFO] [PERSON] та копію спадкової справи №142/2015 за померлою [INFO] [PERSON] , а також направлено від приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Резванової І.Д. належним чином засвідчену копію спадкової справи №18/2015, заведену нею після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , які досліджено під час судового розгляду справи. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України). Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватися належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] та [PERSON] , братом [PERSON] , яким належав на праві приватної спільної сумісної власності спірний будинок. У подальшому судом визначено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на будинок є рівними та становлять по 1/3 частині для кожного співвласника. Позивач зі спадкодавцями проживав на час відкриття спадщини, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину з незалежних від нього підстав. При цьому спадкоємцем після смерті [PERSON] є також його брат - [PERSON] , після смерті якого його частку успадкувала донька відповідачка [PERSON] . Факт прийняття спадщини позивачем у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.03.2023 (справа №308/2283/18). Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Разом з тим, у випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). З урахуванням наведеного та з огляду на те, що спадкоємцем після смерті спадкодавця [PERSON] є його донька відповідачка [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем [PERSON] права власності на 2/3 частини спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та брата [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору (є особою з інвалідністю І групи), то такий слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial