Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] із лютого 2002 року по день його смерті, яка настала [INFO] , а також визнати за нею право власності на спадкове майно, як правовий наслідок нікчемності заповіту від 08.12.2011, спадкоємцем за яким є відповідач - [PERSON] , а заповідачем визначено [PERSON] Позов обґрунтовує тим, що на момент відкриття спадщини вона проживала зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу однією сім`єю не менше як п`ять років, а тому має право на спадкування за законом. Заявляє, що відповідач перешкоджає реалізації її права на прийняття спадщини за законом, оскільки заявив про прийняття спадщини на підставі заповіту. Вважає заповіт нікчемним усилу його непідписання заповідачем, що буде доводити з використанням висновків експерта за наслідком проведеної експертизи під час судового розгляду. Стверджує, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем в судовому порядку необхідно для реалізації права на прийняття спадщини, оскільки іншого юридичного механізму підтвердити проживання однією сім`єю без шлюбу, за наявності спору про право, не існує. Наголошує, що наявність спадкоємця за заповітом унеможливлює прийняття нею спадщини та зумовлює майновий спір стосовно спадкового майна шляхом визнання права власності на таке майно, як правовий наслідок нікчемності заповіту. Визначає спірним спадковим майном придбану за час спільного проживання трикімнатну квартиру, загальною площею 79,60 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також однокімнатну квартиру, загальною площею 32,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . До подання позовної заяви ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.09.2023 року в цивільній справі № 761/31146/23 за заявою позивачки вжито заходів забезпечення позову в вигляді встановлення заборони приватному нотаріусу (третій особі в цій справі) видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2023 в цивільній справі № 753/15557/23 вжито заходів забезпечення доказів шляхом витребування у приватного нотаріуса копії заповіту та заяви про прийняття спадщини за заповітом із поданими разом із цією заявою документами про особу заявника. При відкритті провадження в справі ухвалою суду від 07.11.2023 витребувано у третьої особи належним чином засвідчену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] та оригінал заповіту, заповідачем у якому зазначено [PERSON] , а також документів, що стали підставою для його складання. Також ухвалою суду від 12.09.2024 витребувано у суб`єктів, які не є учасниками цієї справи, докази щодо особи, яка за матеріалами спадкової справи заявила про прийняття спадщини в установленому законом порядку як неповнорідний брат спадкодавця, - для встановлення відомостей, щодо її цивільної правоздатності. Про цю особу стало відомо після відкриття провадження в справі та наявні відомості щодо її смерті, яка настала ще до відкриття спадщини. Протокольною ухвалою приєднано до матеріалів справи докази, подані позивачкою в підготовчому засіданні, а саме витяг з ЄРДР що кримінального провадження № 42023102100000142, висновки експертів за результатами технічної експертизи документів та судової почеркознавчої експертизи, а також дозвіл на розголошення відомостей цього кримінального провадження. Відповідач подав заяву від 06.05.2024, підпис на який засвідчено в нотаріальному порядку, за змістом якої визнав позов в повному обсязі, просив здійснювати подальший розгляд справи за його відсутності та залишити поданий ним відзив без розгляду. Третя особа пояснення щодо позову або відзиву не направляла. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2024 закрите підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява в якій він підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та слухати справу у відсутності сторони позивача. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про час, місце та дату слухання справи повідомлялися належним чином. Від відповідача надійшла нотаріально засвідчена заява про визнання позову та про слухання справи у відсутності відповідача. Третя особа причини своєї неявки в судове засідання не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.03.2023 року Серії [NUMBER] . 17.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. заведено спадкову справу № 25/2023 за заявою [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Усенко Т.Т. 08.12.2011 в м. Севастополі, за номером у спадковому реєстрі 52133228, спадкоємцем за яким є відповідач, а заповідачем зазначено [PERSON] . Заповіт охоплює все майно, що належить заповідачеві. У межах заведеної спадкової справи [PERSON] подала заяву від 23.08.2023 про прийняття спадщини за законом, яка зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 79 від 23.08.2023, тобто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини, який сплив 11.09.2023. Окрім цього, з матеріалів спадкової справи вбачається, що окрім відповідача та позивачки, з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Малахова М.С. засобами поштового зв`язку та через представників звернувся уродженець міста Києва [PERSON] . Зазначена особа ідентифікує себе як неповнорідний брат спадкодавця по матері, в підтвердження чого надано витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відносно себе та спадкодавця. Проте, згідно відомостей, отриманих на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва про витребування доказів від 12.09.2024, вбачається, що неповнорідний брат спадкодавця по матері помер 26.03.1963 (том 2, а.с. 100-101). Таким чином, правоздатність такої особи припинилася внаслідок смерті, яка настала ще до відкриття спадщини, що унеможливлює її процесуальну співучасть у даній справі. Визначений у позові склад сторін (позивач та відповідач) відповідає реальному складу учасників спору в спірних спадкових правовідносинах, а тому, для виконання завдання цивільного судочинства, суд здійснює розгляд справи в наявному суб`єктному складі. Обставини, які входять до предмета доказування цієї справи є обставини проживання однією сім`єю позивачки зі спадкодавцем без шлюбу з лютого 2002 року по день смерті останнього, та обставини нікчемності заповіту від 08.12.2011, спадкоємцем за яким є відповідач, а заповідачем визначено спадкодавця. У своєму позові [PERSON] стверджує, що у квітні 2001 року через спільних знайомих познайомилася з [PERSON] , після чого між ними поступово виникли любовні відносини, а в лютому 2002 року вони прийняли рішення про спільне проживання, після чого [PERSON] переїхав у квартиру [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а в лютому 2003 року вони разом переїхали в придбану [PERSON] за час спільного проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживали понад два роки (приблизно до кінця травня 2005 року). Для отримання додаткового заробітку [PERSON] та [PERSON] вирішили здавати в оренду квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та переїхати до квартири його хрещеної за адресою: [ADDRESS] , в якій проживали до кінця 2017 року, а потім переїхали до орендованої в товариша [PERSON] - [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживали до серпня 2019 року. У подальшому позивачка та [PERSON] проживали в придбаній за спільні кошти та зареєстрованій за останнім однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Проживаючи разом [PERSON] та [PERSON] піклувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, ставилися один до одного як дружина та чоловік, спільно вирішували побутові проблеми та спільно відпочивали. Крім того, оскільки позивачка є інвалідом ІІ групи, а [PERSON] інвалідом ІІІ групи, - вони піклувалися один про одного, а в моменти, коли стан здоров`я одного із них погіршувався - інший повністю покладав на себе усі побутові питання. [PERSON] для полегшення проявів захворювання позивачки на міастенію оволодів навичками точкового масажу, для чого пройшов навчання в Медичному інституті Української асоціації народної медицини. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, набуте ним за час спільного проживання з позивачкою, а саме: придбана за договором купівлі-продажу від 24.01.2003 року за реєстровим № 206 квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за спадкодавцем на праві приватної власності, про що внесено запис в реєстрову книгу № д.264-107 за реєстровим № 1833, а також квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за спадкодавцем на праві приватної власності, що підтверджується записом в Державному реєстрі прав за № 27645245 від 22.08.2018, та яка має реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав 1630022532224. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно для реалізації позивачкою свого права на прийняття спадщини після померлого співмешканця як спадкоємицею четвертої черги за законом у відповідності статті 1264 ЦК України. Іншого механізму підтвердити проживання однією сім`єю без шлюбу, за наявності спору про право, не існує. Відповідно до частини другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення від 13.07.2000 в справі «Ельсхольц проти Німеччини» зауважив, що поняття сім`ї, відповідно до положення статті 8 ЄКПЛ, не обмежується шлюбними зв`язками і може включати інші de facto «сімейні» зв`язки, де сторони проживають разом поза шлюбом. Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 № 554/8023/15-ц та від 12.08.2019 № 521/16365/15 виснував, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Для встановлення факту спільного проживання не має значення те, що особи ніколи не були зареєстровані за однією адресою, однак факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Отже, дослідивши під час судового розгляду справи письмові показання свідків, правовстановлюючі документи на майно, спільні фотографії, документи щодо придбання меблів, побутової техніки, продуктів харчування і подарунків, а також щодо сплати комунальних платежів, суд знайшов відображення та підтвердження обставин проживання позивачки та спадкодавця однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по день смерті останнього. Вирішуючи питання нікчемності заповіту та долю спадкового майна, суд виходить із наступного. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Частиною першою статті 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним. Вимоги до форми заповіту закріплені статтею 1247 ЦК України, частинами першою та другою якої обумовлено, що заповіт складається у письмовій форма та має бути особисто підписаний заповідачем. Непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність. На підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Заповіт є одностороннім правочином (стаття 202 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним або про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Аналогічна за своїм правовим змістом позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 року № 463/5896/14-ц, від 04.06.2029 року № 916/3156/17, від 12.03.2020 року № 716/1051/17, від 28.09.2022 № 530/1995/18. Позивачка стверджує, що [PERSON] будь-яких заповітів за життя не складав, тим більше, він ніколи не був у м. Севастополі, а відповідно не міг підписати заповіт від 08.12.2011. Судом встановлено, що за заявою [PERSON] Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві 27.09.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023102100000142 внесено відомості за частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 190 КК України стосовно намагання невідомими особами заволодіти спадковим майном із використанням підроблених документів. У межах кримінального провадження, на виконання постанови прокурора про призначення почеркознавчої експертизи від 31.01.2024 та про призначення технічної експертизи документів від 12.02.2024, експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юлією Христюк складено: - висновок за результатами технічної експертизи документів від 14.02.2024 № СЕ-19/111-24/9152-ДД, за змістом якого експерт виснував, що: «1. Відбиток круглої гербової печатки «Приватний нотаріус * Усенко Тамара Тимофіївна * Севастопольський міський нотаріальний округ *» у заповіті від 08.12.2011, зареєстрованого в реєстрі за номером 1961, серія та номер нотаріального бланку ВРО 000822 - нанесений за допомогою рельєфного кліше шляхом відшарування барвної речовини на поверхню бланку. 2. Нотаріальний бланк серії та номеру ВРО 000822, на якому оформлений заповіт від 08.12.2011, зареєстрований в реєстрі за номером 1961 - не відповідає аналогічним бланкам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.»; - висновок за результатами судової почеркознавчої експертизи від 16.02.2024 року № СЕ-19/111-24/9164-ПЧ, за змістом якого експерт виснував, що: «Рукописні записи у графі «Власноручна відмітка заповідача» заповіту від 08.12.2011: «Заповіт на має прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною у голос до його підписання та підписаний мною особисто о 15 год. 48 хв. як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню» та рукописний запис « [PERSON] » у графі «ПІДПИС» заповіту від 08.12.2011 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС:» заповіту від 08.12.2011 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису.». Таким чином наведеними висновками експерта підтверджуються обставини непідписання заповіту заповідачем, що входить до предмету доказування цієї справи. Оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, й проведена атестованим експертом, обізнаним про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, то суд ураховує ці висновки, оскільки вони відповідають положенням статті 102 ЦПК України та можуть використовуватися як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ. Аналогічного за своїм правовим змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.03.2021 року № 752/21411/17. Відтак, заповіт від 08.12.2011 є нікчемним у силу порушення вимог щодо його форми, а саме непідписання його заповідачем, та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). За змістом частини другої статті 1223 ЦК України у разі визнання заповіту недійсним право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). Відповідно до статті 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування у четверту чергу. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 № 227/3750/19). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.11.2022 № 332/2880/18 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, оскільки [PERSON] проживала з [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01.01.2004 року по день його смерті, яка настала [INFO] , що вже встановлено судом як факт, зважаючи на відсутність спадкоємців 1, 2 та 3 черги (згідно витребуваної копії спадкової справи № 25/2023, відкритої після смерті [PERSON] - том 2, а.с. 1-92), а також перешкоди в оформленні спадщини у нотаріальному порядку в зв`язку з наявністю спадкоємця за заповітом, то наявні підстави визнати право власності на спадкове майно в судовому порядку, як правовий наслідок нікчемності заповіту. Обраний спосіб захисту відповідає чинному законодавству, є ефективним та належним у даних правовідносинах, що підтверджується наведеною в рішенні практикою Верховного Суду, яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України повинна бути врахована при виборі і застосуванні норм права судом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). У разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то наведену норму Кодексу слід тлумачити таким чином, що судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Така позиція узгоджується з правозастосовною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 26.07.2023 № 545/1450/20 та від 07.02.2024 № 947/19393/20. Так, позивачку за цим позовом звільнено від сплати судових витрат на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки вона є особою з інвалідністю ІІ групи. Разом із тим, у позові викладено позовну вимогу майнового та немайнового характеру, а ціна позову визначена в розмірі - 8599864,36 грн. Відтак, з урахуванням частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову слід було сплатити судовий збір у загальному розмірі - 14493,60 грн, з яких: 13420,00 грн за позовну вимогу майнового характеру; 1073,60 грн за позовну вимогу немайнового характеру. Згідно частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті. Наведене зумовлює стягнення з позивача 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті за подання позову, що становить 7246,80 грн. Інші учасники справи не заявляли про відшкодування понесених витрат.

Outcome: partial