Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Заявники [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з заявою та просять суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 19 вересня 2015 року між ними, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис №1511. Встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , без участі матері. При цьому заявники посилаються на те, що 19 вересня 2015 року між ними був укладений шлюб. В період даного шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Заявники у спільній заяві вказують, що шлюб носить формальний характер, подружніх стосунків не підтримують, на протязі тривалого часу, саме з березня 2023 року проживають окремо. Син [PERSON] після припинення шлюбних стосунків залишився проживати з батьком [PERSON] . Заявники також зазначили, що 20 липня 2024 року вони у добровільному порядку уклали нотаріально посвідчений «Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини», яким врегульовані всі питання, які стосуються виховання та утримання їх спільної дитини. Зокрема, встановлено місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з батьком, оскільки [PERSON] має намір створити нову сім`ю та виїхати за кордон. Таким чином, жодних майнових спорів та спору про порядок виховання та утримання спільної дитини між заявниками немає, а тому вони звертаються до суду з даною заявою. [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав, при цьому зазначив про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо, а тому просив задовольнити заяву в повному обсязі, [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, проти задоволення заяви не заперечувала, оскільки має намір виїхати за межі України та створити нову сім`ю. Представник [INFO] надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.3 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який встановлює правосуб`єктність особи, як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши заявника [PERSON] , суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] одружені з 19 вересня 2015 року, реєстрація шлюбу зроблена відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1511. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження №180 Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 14 січня 2021 року). Сторони подружніх відносин не підтримують, родина фактично розпалася та її відновлення неможливо, наміру зберігати сім`ю заявники не мають, оскільки це призводить лише до непорозумінь, що негативно відображається на вихованні спільної дитини. В даний час шлюб у сторін носить формальний характер. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. У відповідності до ст.ст. 104, 114 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає, що спільна заява подружжя про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права дитини. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] , як основним та єдиним утримувачем малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без участі матері, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріальний договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №952. Відповідно до умов даного договору (п.1) сторони, які є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 14.01.2021 року, про що в книзі реєстрації народжень 14.01.2021 зроблено відповідний актовий запис №180, дійшли згоди про місце проживання дитини, самостійне виховання, утримання та про порядок здійснення батьківських прав батьком [PERSON] як основним та єдиним утримувачем. Відповідно до умов договору (п.1) сторони домовились, що місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , визначається місце проживання батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання дитини, [PERSON] зобов`язується попередити [PERSON] письмово із зазначенням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, виховання та її утримання беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітньої доньки разом з батьком та її утримання ним не впливатиме на взаємовідносини матері із дитиною, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком, його виховання та утримання батьком було узгоджено між батьками та викладено у договорі між батьками дитини про те, з ким із них буде проживати дитина, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №952. Ст. 293 ЦПК України встановлює, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Так судовим розглядом встановлено, що [PERSON] разом з малолітнім сином - [PERSON] , [INFO] , мешкають за адресою: [ADDRESS] , батько самостійно піклується та утримує сина - [PERSON] , що підтверджується договором оренди житлової площі, довідкою ПП «ЛОК «Біла Акація», довідкою ФОП лікаря-стоматолога [PERSON] , довідками АТ КБ «Приватбанк» щодо доходів, а також особистою заявою [PERSON] . При таких обставинах та з огляду на зайняту позицію матері дитини, суд дійшов висновку, що на підставі зібраних документів вбачається доведеним факт наявності того, що [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] , а тому заява в частині встановлення факту, також підлягає задоволенню.

Outcome: approved