Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його батьком [PERSON] , [INFO] , та зобов`язати ВДРАЦС у м. Черкаси Центрального МУЮ (м. Київ) включити до актового запису про народження дитини відомостей про батька, зазначивши позивача у графі «батько». В обґрунтування вимог у позові зазначено, що з 2018 року позивач перебував у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] , внаслідок чого вони спільно проживали та вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] народила їх спільного сина [PERSON] . Реєстрацією народження дитини займалась її мати разом зі своєю сестрою [PERSON] та їх матір`ю [PERSON] , внаслідок чого відомості про батька в актовому записі про народження дитини записані зі слів матері. [PERSON] вела аморальний образ життя і внаслідок вжиття алкогольних напоїв та наркотичних засобів проходила лікування у КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер». [INFO] [PERSON] померла і зі слів її матері позивачу стало відомо, що сестра померлою після початку повномасштабного вторгнення російських військ забрала малолітнього [PERSON] та вивезла на територію Словацької Республіки. На теперішній час позивач не має можливості спілкуватись з сином та у позасудовий спосіб підтвердити своє батьківство, а тому звернувся до суду з даним позовом. [PERSON] заперечила проти позову та у наданому суду відзиві просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідачка у відзиві посилалась на те, що обставини життя її померлої сестри та позивача не дають підстав достеменно стверджувати, що саме позивач є батьком малолітнього [PERSON] . Вказує, що дитина була вилучена правоохоронним органами у [PERSON] та позивача, оскільки знаходилась в критичному стані і після вилучення перебувала в лікарнях. З того часу ніхто, окрім відповідачки, не піклувався дитиною, а дитина має істотні вади здоров`я і потребує постійного, особливого догляду, що наразі їй і надається відповідачкою, як опікуном. Відповідачка стверджує, що позивач не має змоги належним чином опікуватись дитиною, а проявив зацікавленість дитиною тільки після оголошення загальної мобілізації чоловіків. Додатково зазначила, що, окрім малолітнього [PERSON] , вона є матір`ю ще трьох неповнолітніх дітей і разом з усіма дітьми знаходиться за межами території України і до припинення активних військових дій вона не може привезти на територію України малолітнього [PERSON] . 24.04.2023 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. За клопотанням позивача 01.05.2023р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у ВДРАЦС у м. Черкаси копії актових записів про народження [PERSON] та про смерть [PERSON] 12.05.2023 на адресу суду надійшов відзив проти позову від [PERSON] , в якому викладено обґрунтування заперечень такої особи проти позовних вимог. 30.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказується про необґрунтованість та недоведеність тверджень [PERSON] . Додатково позивач зазначив, що предметом спору є виключно встановлення наявності споріднення між ним та дитиною, оскільки позивач бажає відновити своє порушене право на спілкування та догляд за дитиною, а не використати свій статус батька дитини з інвалідністю для ухилення від мобілізації під час воєнного стану. 15.06.2023 за клопотанням позивача судом здійснено заміну первісного відповідача ВДРАЦС ум. Черкаси та в якості співвідповідачів у справі залучено [PERSON] та [PERSON] . Також 15.06.2023 за клопотанням позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів інформації про перетин державного кордону [PERSON] разом із малолітнім [PERSON] за період з 01.12.2022р. по теперішній час. 10.07.2023 на виконання ухвали суду від 15.06.2023р. від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшли витребувані судом відомості. 22.08.2023 позивачем надано суду уточнену позовну заяву, в якій єдиним відповідачем визначено [PERSON] , оскільки саме ця особа вивезла дитину за межі території України та перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною. 02.10.2023 від представника відповідача адвокат Клименко В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1061421 від 08.08.2023р., - надійшов відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки проти позовних вимог. Додатково у відзиві вказувалось про неможливість проведення по справі судово-генетичної експертизи для встановлення наявності кровного споріднення між позивачем та малолітнім [PERSON] до завершення режиму воєнного стану на території України. 17.10.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву, в якій вказується про необґрунтованість та безпідставність тверджень відповідачки щодо обставин спірних правовідносин та неможливості проведення судово-генетичної експертизи. 26.12.2023 судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачки про передачу справі за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси. За клопотанням позивача судом постановлено ухвалу від 26.12.2023р. про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи для вирішення питання «чи є [PERSON] біологічним батьком малолітньої дитини [PERSON] .?». На період проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 01.03.2024 на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання дозволу на знищення об`єктів дослідження та забезпечення явки позивача та малолітнього [PERSON] до експертної установи для відбору біологічних зразків на 26.03.2024р. 09.04.2024 на адресу суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи, оскільки у визначену дату до експерта не з`явився малолітній [PERSON] 11.04.2024 судом поновлено провадження у справі. Ухвалою від 09.08.2024 судом відмовлено в задоволенні клопотання про проведення повторно судової молекулярно-генетичної експертизи. 09.08.2024 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник ВДРАЦС у м. Черкаси Центрального МУЮ (м. Київ) не з`явився, проте надав клопотання про розгляд справи без його участі та зазначив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Семенюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії ВВ №1032943 від 31.07.2023р./, підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що позивач та померла [PERSON] тривалий час проживали однією сім`єю і малолітній [PERSON] є їх спільною дитиною. Зауважила, що ухилення відповідачки від забезпечення участі дитини у судовій експертизі для з`ясування наявності кровного споріднення між дитиною та позивачем має бути розцінено судом, як таке, що свідчить про об`єктивне існування факту наявності кровного споріднення між такими особами. Відповідачка заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що позивач перебував у близьких стосунках з її померлою сестрою [PERSON] , але такі стосунки мали негативний вплив на сестру, оскільки вони постійно сварились і позивач застосовував до померлої фізичну силу. Зазначила, що характер стосунків померлої з позивачем не свідчив, що вони мали бажання та намір мати спільну дитину і саме тому ніхто дитиною не цікавився, внаслідок чого вона була вилучена працівниками правоохоронних органів. Зауважила, що на момент вилучення дитини позивач заперечував своє батьківство і тривалий час жодного разу не згадував про дитину та про її становище. Акцентувала увагу на тому, що на даний момент часу відсутня об`єктивна можливість привезти дитину в Україну через воєнний стан та незадовільний стан здоров`я дитини. Представник відповідачки також заперечив проти позовних вимог та наполягав на необхідності ухвалення рішення про відмову у позові, оскільки відсутні докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Представник органу опіки та піклування м. Черкаси Босюк Г.М., яка діє на підставі довіреності №45-01-21 від 05.01.2023р., в судовому засіданні пояснила, що 19.11.2021р. нарядом поліції було виявлено жінку з ознаками сп`яніння та новонароджену дитину. Враховуючи незадовільні умови проживання та з урахуванням оцінки рівня безпеки дитини було прийнято рішення про її вилучення та доставку до дитячої лікарні. Представниками правоохоронних органів було встановлено відсутність документів про реєстрацію факту народження дитини, а тому реєстрація здійснювалась за заявою представника служби у справах дітей з врахуванням наявних медичних документів матері дитини. Під час вирішення питання про подальшу долю дитини та місце її перебування відповідачка погодилась здійснювати опіку над дитиною, як особа з числа близьких родичів (рідна сестра матері дитини), а тому дитину було передано їй. Ніхто з батьків дитини не звертався до служби у справах дітей та не заявляли про свої права щодо дитини. Додатково зазначила, що у служби у справах дітей відсутні відомості про батьківство позивача щодо дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно актового запису про народження №1823 від 02.12.2021р., складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зареєстровано факт народження дитини « [PERSON] , [INFO] ». Реєстрація факту народження була здійснена на підставі заяви представника служби у справах дітей Черкаської міської ради [PERSON] відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України. Матір`ю дитини зареєстровано [PERSON] , [INFO] , а у графі батько зазначено « [PERSON] ». Реєстрація факту народження здійснена на підставі медичного висновку про народження №АХАВ-Т8Е9-Т8СХ-ХХВР від 21.10.2021р. КНП «Черкаський міський пологовий будинок» та відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №1391 від 30.11.2021р. з одночасним повідомленням органу опіки та піклування про реєстрацію народження знайденої дитини 02.12.2021р. /т. 1 а.с. 43/. Мати дитини - [PERSON] проживала за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Протягом 2020-2022 років [PERSON] мала стосунки з позивачем, внаслідок чого вони періодично проживали разом у помешканні за місцем її проживання. Зазначена обставина фактично визнається сторонами і частково підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а відтак суд вважає її доведеною. Відповідно до характеристики, складеної головою ОСН «Комітет мікрорайону Припортовий», [PERSON] за місцем проживання зарекомендувала себе посередньо /т. 1 а.с. 13/. Відповідно до наявної у Черкаському РУП ГУНП в Черкаській області інформації в період часу з 01.09.2020р. по 25.11.2022р. до управління поліції надходили неодноразові звернення [PERSON] з приводу конфліктів із співмешканцем за адресою її місця проживання ( [ADDRESS] ), в тому числі застосуванням з боку чоловіка до неї фізичного та психологічного насильства, що мало місце 10.08.2021р., 27.08.2021р., 28.08.2021р., 13.09.2021р., 14.09.2021р., 20.01.2022р., 10.05.2022р. /т. 1 а.с. 262-263/. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним актовим записом про смерть, що складений за заявою матері померлої [PERSON] /т. 1 а.с. 42, 128/. На підставі відповідних медичних виписок судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] о 22 год. 45 хв. з основним діагнозом «маловаговий» (1520г) у зв`язку з чим після народження дитина перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Черкаська обласна дитяча лікарня Черкаської обласної ради» в період з 22.10.2021р. до 16.11.2021р. /т. 1 а.с. 236-239/. 19.11.2021 у помешканні за адресою: [ADDRESS] , - інспектором поліції спільно з представниками служби у справах дітей Черкаської міської ради було виявлено [PERSON] у покинутому стані, внаслідок чого дитину було доставлено до КНП «ЧОДЛ ЧОР», що підтверджується відповідним актом органу внутрішніх справ та закладу здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку /т. 1 а.с. 240/. Після доставки дитини до лікарні в неї було діагностовано гостру респіраторну хворобу та через позитивний тест на коронавірусну хворобу дитину госпіталізовано на стаціонарне лікування до інфекційного відділення №2 Черкаської міської інфекційної лікарні, де дитина перебувала на лікуванні в період з 23 по 30 листопада 2021 року /т. 1 а.с. 242-243/. В період з 30.11.2021р. по 17.12.2021р. дитина знову перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «ЧОДЛ ЧОР» з основним діагнозом: ураження головного мозку неуточненої етіології /т. 1 а.с. 244-246/. 06.12.2021 виконавчим комітетом Черкаської міської ради прийнято рішення №1418 про надання малолітньому [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування /т. 1 а.с. 250/. На підставі наказу №29 від 16.12.2021р. служби у справах дітей Черкаської міської ради малолітнього [PERSON] тимчасово передано в сім`ю [PERSON] , про що було складено відповідний акт від 17.12.2021р. /т. 1 а.с. 247, 248/. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №01 від 10.01.2022р. встановлено опіку над малолітнім [PERSON] , [INFO] , та призначено його опікуном [PERSON] /т. 1 а.с. 148, 251-252/. [PERSON] є рідною сестрою померлої [PERSON] і має на утриманні трьох неповнолітніх дітей донька [PERSON] , [INFO] , сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження /т. 1 а.с. 253-255/. Відповідачка з 16.03.2022р. перебуває за межами території України і проживає в Словенській Республіці разом зі своїми дітьми та малолітнім [PERSON] , що окрім часткового підтвердження письмовими доказами визнається сторонами, а тому суд вважає цю обставину доведеною. На теперішній час малолітній [PERSON] перебуває під медичним наглядом лікарів пневмофтизіатричної амбулаторії Національного інституту дитячих хвороб в м. Братислава Словацької Республіки, що зумовлене наявністю в дитини з народження прогресуючого неврологічного захворювання з серйозним впливом на здатність ковтати, а також серйозний вплив на силу відкашлювання. Це проявляється у вигляді повторюваних аспіраційних подій важких аспіраційних пневмоній, бронхітів з обструкцією, з потребою в кисні та іншій респіраторній підтримці відсмоктування перед диханням амбуваком. Дитина страждає від серйозних епілептичних нападів. Стан дитини настільки серйозний, що будь-яке тривале транспортування є ризиком для виникнення епілептичних нападів або аспірацій них подій з летальним результатом /т. 2 а.с. 109-110/. Станом на 20.06.2024р. малолітній [PERSON] перебуває під медичним наглядом лікарів неврологічної амбулаторії Національного інституту дитячих хвороб в м. Братислава Словацької Республіки, що зумовлене встановленням діагнозу: епілептична енцефалопатія, епілепсія з генералізованими моторними нападами; підозра на нейродегенеративне захворювання у диференціальній діагностиці Деменція з малими змінами; тяжка підвищений моторний ризик кінезіологічний рівень першого триместру; дифузна атрофія мозку, перивентикулярна лейкоенцефалопатія з обох доків; гіпотрофія зорових нервів і хіазми; ексвакація диска зорового нерва, ймовірно вроджена зліва. Потребує підвищеного нагляду педіатра, потребує цілодобового догляду /т. 2 а.с. 182-184/. На теперішній час відповідачка перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, тоді як позивач вважає себе батьком дитини. Оскільки батьківство позивача стосовно дитини не визнається, то він звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір, який виник з правовідносин з визначення походження дитини, що регулюється положеннями Сімейного кодексу України (далі СК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначених вимог закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18, від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження існування для нього об`єктивних перешкод у реалізації його права на батьківство, зокрема відсутності в нього можливості взяти участь у реєстрації факту народження дитини чи заперечення його права на визнання його батьком, перешкоджання у належному здійсненні ним батьківських прав та обов`язків щодо своєї дитини тощо. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 121 СК права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно ст. 128 СК за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Варто звернути увагу, що у правозастосовній діяльності визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що «рішення суду щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено)». Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, суд оцінює відповідно до статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Європейський суд з прав людини зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення від 7 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської Федерації», заява № 3451/05, § 34). За обставинам даної справи судом встановлено, що реєстрація факту народження малолітнього [PERSON] відбулась на підставі заяви представника служби у справах дітей у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК, а відтак відомості про батька записані зі слів матері, що свідчить про відсутність згоди відповідачки на реєстрацію батьківства позивача стосовно такої дитини. Під час судового провадження за клопотанням позивача судом було постановлено ухвалу про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи для визначення біологічного походження дитини від позивача. Натомість відповідна експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що дитина не з`явилась до експерта для відібрання біологічних зразків, що унеможливило проведення відповідного експертного дослідження, а відтак фактично створило перешкоди для позивача у доказуванні біологічного походження дитини від нього. В той же час, враховуючи принцип пропорційності цивільного судочинства, суд бере до уваги, що неможливість проведення експертизи зумовлена об`єктивними причинами: 1) позивач не має можливості виїхати за межі України для проведення експертного дослідження за місцем фактичного проживання дитини через діючі в Україні обмеження у виїзді чоловіків за межі країни у зв`язку з дією воєнного стану; 2) стан здоров`я дитини за медичними рекомендаціями не забезпечує гарантій безпечного транспортування дитини на значні відстані. За таких обставин відсутність відповідного експертного висновку не може використовуватись судом, як підстава для визнання недоведеною обставину наявності біологічного споріднення між позивачем та дитиною. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: dismissed