Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач у червні 2023 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю за адресою місця реєстрації та надати дозвіл на зміну місця реєстрації дитини без згоди батька. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з червня 2022р. сторони перебували у шлюбі, в якому народилась донька [PERSON] , [INFO] в Чеській республіці. Через насильство у сім`ї позивач з чоловіком перестала проживати, з дочкою повернулась в Україну в квітні 2023р. (позивач та її дитина є внутрішньо переміщеною особою), з цього часу дитина перебуває на вихованні та забезпеченні матері. 26.06.2023р. представник відповідача подав відзив на позов, в якому вимоги позову визнав частково, однак заперечив повністю обставини, які зазначені позивачем. Відповідач не застосовував до дружини ні фізичне, ні психологічне насильство, фінансово забезпечував придбання речей позивачу та дитині, забезпечував продуктами харчування, проте на даний час позивач заблокувала рахунок і перераховані кошти повертаються відповідачу назад. Щодо вимоги про дозвіл на зміну місця реєстрації дитини без згоди батька, то ця вимога заперечується, так як дитина має право бути зареєстрованою за адресою місця проживання одним із батьків на даний час. 26.06.2023р. надійшов до суду зустрічний позов [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Головатюк І.М., до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: спілкування та побачення три рази в тиждень за домовленістю з матір`ю, побачення через відеозв`язок не менше 30-ти хвилин на день, проведення часу з дитиною в присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) протягом 10 днів тричі на рік, спільні поїздки на відпочинок (за домовленістю з матір`ю в її присутності). 04.07.2023р. надійшло від позивача за первісним позовом заперечення на відзив щодо первісного позову. 04.07.23р. від адвоката відповідача надійшли додаткові пояснення щодо первісного позову. 17.07.2023р. надійшов відзив на зустрічний позов, де вимоги матір`ю визнаються частково, а саме визнаються вимоги про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, частково визнаються вимоги про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: проведення часу з дитиною на території України двічі на рік протягом 7 днів у присутності матері, побачення через відеозв`язок двічі на тиждень протягом 15-20хвилин у присутності матері. В решті вимоги заперечуються з врахуванням віку дитини, якій є 6 місяців. Ухвалою суду від 22.08.2023р. було об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позов. 20.09.2023р. позивач за зустрічним позовом подав заяву про зміну предмета позову та просив: про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: спілкування та побачення три рази в тиждень, офлайн побачення через відеозв`язок не менше 3 години поспіль на день; офлайн побачення з дитиною через відеозв`язок не менше ніж 20 хвилин безперервного спілкування на день; побачення через відеозв`язок за допомогою месенжерів у разі відсутності батька на території України, а у разі присутності на Україні у заздалегідь визначеному місці мінімум 3 рази в тиждень не більше 6 годин на день, в присутності матері до досягнення дитиною 3 років, а після 3-х річного віку за відсутності матері; безперервне проведення часу з дитиною в присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) протягом 10 днів тричі на рік (фінансове забезпечення в Чехії несе батько); спільні поїздки на відпочинок 1 раз на рік (до досягнення 3-х річного віку дитини в присутності матері, після досягнення присутність не є обов`язковою); присутність батька на дні народженні дитини (за бажанням дитини за місцем проживання батька); святкування з батьком за бажанням дитини Різдва, Нового року, Пасхи (на території України або Чехії); заборона дочці покидати незалежно від супроводу одного з батьків територію України до досягнення 2-х річного віку; отримувати від матері всю інформацію про доньку; повідомляти батька про зміни у стані здоров`я дитини; право батька на перебування у медичних закладах з дочкою; приймати спільне рішення стосовно виховання, навчання, розвитку, лікування дитини, усне або письмове узгодження навчальних та лікувальних закладів, спортивних та інших закладів розвитку здібностей дитини. 05.10.2023р. позивач за первісним позовом подала заперечення на заяву про зміну предмета позову. 23.10.2023р. відповідач за зустрічним позовом подала відзив на зустрічну позовну заяву з врахуванням зміненого предмета зустрічного позову, в якому вказала про нав`язливий та обтяжливий характер змінених вимог як щодо дитини, якій на даний час 9 місяців, так і щодо матері дитини щодо примушування бути до досягнення дитиною 3-х річного віку разом з батьком дитини, деякі вимоги навіть суперечать чинному законодавству (покидати територію України до досягнення 2-х річного віку). Окрім того, з 13.09.23р. по 10.10.23р. батько дитини приїхав на територію України, мати дитини надала згоду батьку бути безперевно з дитиною шляхом надання дозволу на його проживання за місцем перебування дитини, а отже жодних перешкод батьку не чиняться, в час його перебування за межами України йому надсилаються фото та відеозаписи доньки. Тому просить в задоволенні зустрічного позову відмовити вже повністю. 26.10.2023р. адвокат позивача за зустрічним позовом подав відповідь на відзив по зустрічному позові, де зазначив, що деякі обставини зазначені [PERSON] не відповідають дійсності, проте вимоги позивача за зустрічним позовом спрямовані на спільне виконання батьками своїх обов`язків та виходячи саме з інтересів дитини. Мати дитини продовжує чинити перешкоди, погрожує позбавленням батьківських прав батька дівчинки. Ухвалою від 28.11.2023р. у даній справі закрито підготовче провадження. 16.05.2024р. орган опіки та піклування направив до суду висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку участі батька у виховані дитини. Так, ООП вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю; встановити такий порядок участі батька з дитиною: три рази на тиждень (вівторок, четвер, неділя - інші дні за домовленістю з матір`ю) побачень з через відеозвязок за допомогою месенжерів - 20хв. на день; проведення часу з дитиною у присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) впродовж 10 днів; спільні поїздки на відпочинок разом з дитиною за домовленістю з матір`ю дитини та у її присутності. Справу просив представник розглядати без участі з урахуванням висновку. Позивач та її представник за первісним позовом (під час розгляду справи було замінено представника) у судових засіданнях просили вимоги задовольнити, щодо зустрічного просили відмовити (у остаточному варіанті, попередньо визнавали частково). Представник відповідача за первісним позовом визнав вимоги частково, щодо зустрічного просив задовольнити вимоги повністю. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала висновок ООП та клопотання про завершення розгляду справи без їх участі. Суд, заслухавши сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановивши наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, прийшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, зустрічний позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. З червня 2022р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, в якому народилась донька [PERSON] , [INFO] про що свідчить Свідоцтво про народження видане в Чеській республіці (а.с.9). Позивач з дочкою [PERSON] повернулась в Україну в квітні 2023р. (позивач та її дитина є внутрішньо переміщеною особою), з цього часу дитина перебуває на вихованні та проживає з нею (а.с.12). Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з вимогами ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Обґрунтовуючи позовні вимоги первісного позову, позивач зазначила, що оскільки вона повністю опікується самостійно дитиною, яка з нею проживає, слід визнати місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою її місця реєстрації. Вимоги первісного позову в цій частині визнані представником відповідача, а тому такі вимоги підлягають до задоволення. Стосовно вимоги первісного позову: надати [PERSON] дозвіл на зміну місця реєстрації дитини без згоди батька, то такі до задоволення не підлягають. Так, за ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, завдання суду захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтересів фізичних осіб. Представник позивача зазначила, що дана вимога щодо необхідності зміни місця реєстрації дитини може виникнути в подальшому у матері, після задоволення судом вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, якщо буде необхідність зміни місця реєстрації позивача. На час ухвалення рішення дитина ще не зареєстрована в Україні, як зазначив представник на запитання суду, однак у разі набрання даного рішення законної сили щодо вимоги №1 первісного позову, позивач [PERSON] вправі зареєструвати місце проживання дитини за своїм місцем реєстрації чи місцем свого проживання як тимчасово переміщеної особи. Разом з тим, суд у разі відсутності порушення права особи на час розгляду справи, не вправі вирішувати про такий спір який може виникнути між батьками дитини в майбутньому часі (чи настане потреба матері дитини змінювати місце реєстрації як встановлено судом ще не відомо), отже така вимога первісного позову №2 є безпідставною та до задоволення не підлягає. Стосовно зустрічного позову про усунення перешкод [PERSON] зі сторони [PERSON] щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною [PERSON] , [INFO] та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, слід зазначити наступне. В обґрунтування зустрічного позову представник позивача [PERSON] - Головатюк І.М. зазначив, що відповідач [PERSON] з часу повернення на Україну через постійні претензії з боку дружини, різними способами обмежує спілкування батька з донькою, не дозволяє бачитись по відеозвязку, відмовляється надавати фото дитини, блокує рахунки для поступлення коштів від батька, блокує мобільний зв`язок, а тому [PERSON] змушений звертатись до суду. Батько бажає спілкування та участі у вихованні дитини і визначає спосіб для спілкування та побачення за визначеними вимогами, з уточненнями. Відповідач за зустрічним позовом спочатку частково визнала вимоги, однак після подачі збільшених вимог за зустрічним позовом просила повністю відмовити у задоволення, оскільки позовні вимоги мають нав`язливий та обтяжливий характер як щодо дитини, якій на даний час 9 місяців, так і щодо матері дитини щодо примушування бути до досягнення дитиною 3-х річного віку разом з батьком дитини, деякі вимоги навіть суперечать чинному законодавству, зокрема покидати територію України до досягнення 2-х річного віку. Окрім того, з 13.09.23р. по 10.10.23р. батько дитини приїхав на територію України, мати дитини надала згоду батьку бути безперевно з дитиною шляхом надання дозволу на його проживання за місцем перебування дитини, а отже жодних перешкод батьку не чиняться, в час його перебування за межами України йому надсилаються фото та відеозаписи доньки. Як встановлено судом, сторони мають напружені відносини, про що зазначали представники та підтверджується іншими доказами у справі, в т.ч. зверненнями до правоохоронного органу, як зі сторони [PERSON] , так і зі сторони [PERSON] .. Водночас, доводи позивача за первісним позовом про наявність насильства в сімї, не може бути предметом розгляду даної справи, оскільки відсутні в матеріалах справи приписи органу поліції та постанови суду щодо такого, а окрім того таке питання може бути предметом розгляду в окремому провадженні для підтвердження чи спростування насильства. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) проживає за межами України та працює там же. На день ухвалення рішення, дитина сторін у віці - 1 рік 9 місяців. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. [PERSON] просив за зустрічним позовом про усунення йому перешкод зі сторони [PERSON] щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Заперечуючи щодо даної вимоги (після попереднього визнання в цій частині), [PERSON] зазначила, що з 13.09.23р. по 10.10.23р. батько дитини приїхав на територію України, вона надала згоду батьку бути безперервно з дитиною шляхом надання дозволу на його проживання за місцем перебування дитини, а отже жодних перешкод батьку не чиняться, в час його перебування за межами України йому надсилаються фото та відеозаписи доньки. Суд приходить до висновку, що дана вимога є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки зі зібраних судом та оцінених в сукупності доказів вбачається, що через деякі випадки непорозумінь між сторонами, мама з якою проживає дитина періодично створює перешкоди участі батька в житті дитини, тому враховуючи рівність обох батьків щодо дитини та те, що перешкоди можуть носити періодичний характер, вимога є доведеною перед судом. Стосовно вимоги про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: спілкування та побачення три рази в тиждень, офлайн побачення через відеозв`язок не менше 3 години поспіль на день; офлайн побачення з дитиною через відеозв`язок не менше ніж 20 хвилин безперервного спілкування на день; побачення через відеозв`язок за допомогою меcсенджерів у разі відсутності батька на території України, а у разі присутності на Україні у заздалегідь визначеному місці мінімум 3 рази в тиждень не більше 6 годин на день, в присутності матері до досягнення дитиною 3 років, а після 3-х річного віку за відсутності матері; безперервне проведення часу з дитиною в присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) протягом 10 днів тричі на рік (фінансове забезпечення в Чехії несе батько); спільні поїздки на відпочинок 1 раз на рік (до досягнення 3-х річного віку дитини в присутності матері, після досягнення присутність не є обов`язковою); присутність батька на дні народженні дитини (за бажанням дитини за місцем проживання батька); святкування з батьком за бажанням дитини Різдва, Нового року, Пасхи (на території України або Чехії); заборона дочці покидати незалежно від супроводу одного з батьків територію України до досягнення 2-х річного віку; отримувати від матері всю інформацію про доньку; повідомляти батька про зміни у стані здоров`я дитини; право батька на перебування у медичних закладах з дочкою; приймати спільне рішення стосовно виховання, навчання, розвитку, лікування дитини, усне або письмове узгодження навчальних та лікувальних закладів, спортивних та інших закладів розвитку здібностей дитини, то суд приходить до переконання у частковому задоволенні такої вимоги. [PERSON] спершу частково визнавала вимогу, а саме щодо участі батька у вихованні та спілкуванні: через відеозв`язок двічі на тиждень протягом 15-20хв у присутності матері. В подальшому після збільшених вимог заперечила вимоги зустрічного позову з підстав про нав`язливий та обтяжливий характер змінених вимог як щодо дитини, якій на даний час 9 місяців, так і щодо матері дитини щодо примушування бути до досягнення дитиною 3-х річного віку разом з батьком дитини. Орган опіки та піклування вважав за доцільне встановити такий порядок участі батька з дитиною: три рази на тиждень (вівторок, четвер, неділя - інші дні за домовленістю з матір`ю) побачень з через відеозв`язок за допомогою мессенджерів - 20хв. на день. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Встановлюючи порядок побачень батька з дочкою, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про можливість визначення наступного порядку: - спілкування та побачення [PERSON] з дитиною [PERSON] , [INFO] , , у разі відсутності батька на території України, офлайн через відеозв`язок до досягнення 3-х річного віку - до 20 хвилин спілкування на день; після досягнення 3-х річного віку - до 60 хвилин на день; - у разі присутності батька на Україні побачення його з дитиною у заздалегідь визначеному та погодженому з матір`ю місці до досягнення дитиною 3 років - 3 рази в тиждень до 3-х годин на день, в присутності матері, після досягнення 3-х річного віку, в присутності матері, - до 4 годин на день, після досягнення 6-ти річного віку, без присутності матері, - до 6 годин на день. При цьому, суд вважає за доцільне додатково розмежувати час побачення батька, зважаючи на вік дитини, а саме до досягнення нею 3-х річного віку, після 3-х річного віку, після 6-ти річного віку, а також розмежувати час на відеозвязок, зважаючи на те, що дитина у певному віці має фізіологічну можливість чи неможливість (як просив позивач [PERSON] безперервного) спілкування через відеозвязок. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам, з врахуванням фізичних можливостей дитини. Водночас, проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері у віці до 6-ти років на переконання суду може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між матірю та дитиною за час спільного проживання існуватиме сталий психологічний зв`язок, враховуючи її вік та тривале проживання саме з матір`ю. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний певний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька, у залежності від її віку та сприйняття. Стосовно порядку за зустрічним позовом про безперервне проведення часу з дитиною в присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) протягом 10 днів тричі на рік (фінансове забезпечення в Чехії несе батько); спільні поїздки на відпочинок 1 раз на рік (до досягнення 3-х річного віку дитини в присутності матері, після досягнення присутність не є обов`язковою); присутність батька на дні народженні дитини (за бажанням дитини за місцем проживання батька); святкування з батьком за бажанням дитини Різдва, Нового року, Пасхи (на території України або Чехії); заборона дочці покидати незалежно від супроводу одного з батьків територію України до досягнення 2-х річного віку, то такі теж є частково обґрунтовані. Так, [PERSON] спершу частково визнавала вимогу, а саме щодо участі батька у вихованні та спілкуванні: проведення часу з дитиною двічі на рік на території України протягом 7 днів у присутності матері. В подальшому після збільшених вимог заперечила вимоги зустрічного позову з підстав про нав`язливий та обтяжливий характер змінених вимог як щодо дитини, якій на даний час 9 місяців, так і щодо матері дитини щодо примушування бути до досягнення дитиною 3-х річного віку разом з батьком дитини, а деякі вимоги навіть суперечать чинному законодавству (покидати територію України до досягнення 2-х річного віку). Орган опіки та піклування вважав за доцільне встановити такий порядок участі батька з дитиною: проведення часу з дитиною у присутності матері на території України або Чехії (за домовленістю) впродовж 10 днів; спільні поїздки на відпочинок разом з дитиною за домовленістю з матір`ю дитини та у її присутності. Суд зазначає, що вимога про безперервне проведення часу з дитиною в присутності матері на території України (інша країна де проживає батько - Чехія зазначена в цій вимозі, за домовленістю) протягом 10 днів тричі на рік (тобто безперервно 10 днів), частково повторюється та не узгоджується з його ж попередньою вимогою про те, що у разі присутності його на Україні побачення з дитиною у заздалегідь визначеному місці мінімум 3 рази в тиждень не більше 6 годин на день, в присутності матері до досягнення дитиною 3 років, а після 3-х річного віку за відсутності матері. Отже, у разі перебування [PERSON] у країні, де проживає дитина, або при домовленості з матір`ю у країні, де проживає батько, доцільно встановити: - проведення безперевного часу батька з дитиною після досягнення нею 3-х річного віку двічі на рік на території України протягом 3 днів, у присутності матері, а після 6-ти річного віку - на території України або Чехії (за домовленістю з матір`ю) протягом 10 днів двічі на рік (фінансове забезпечення в Чехії несе батько), присутність матері не є обов`язковою; - спільні поїздки батька з дитиною на відпочинок 1 раз на рік до досягнення 6-ти річного віку дитини в присутності матері, після досягнення 6-ти річного присутність не є обов`язковою, термін кожної поїздки наперед узгоджується між батьком з матір`ю, до досягнення дитиною 14-ти річного віку. На переконання суду, якщо між дитиною та батьком, з огляду на її вік і тривале проживання з матір`ю повноцінно будуть налагоджені зв`язки, зустрічі батька з дитиною цілодобово, тобто безперервно, доцільно розпочати саме не раніше 3-х річного віку, а не як просить батько до досягнення 3-х річного віку. Крім того, присутність матері до досягнення 6-ти річного віку, коли малолітня дитина перебуватиме у незвичному для неї середовищі як от за місцем проживання батька, може позитивно сприяти процесу звикання дитини до нового оточення, враховуючи її вік. А з досягненням 6-ти років за бажанням самої дитини, при домовленості з матір`ю такі безперервні зустрічі можуть бути на більший час (до 10 днів) і у разі відсутності навчального процесу дитини в той час, в т.ч. і за місцем проживання батька, знову ж таки за попередньою домовленістю з матір`ю з якою судом визначено місце проживання дитини, до досягнення дитиною 14 років. Після досягнення 14 років на переконання суду дитина самостійно може визначати період та країну відпочинку, з врахуванням звісно свого навчального процесу. Стосовно вимоги щодо: присутності батька на дні народженні дитини (а за бажанням дитини, після досягнення нею 6-ти річного віку, за місцем проживання батька, за домовленістю з матір`ю); святкування з батьком за бажанням дитини після досягнення нею 6-ти річного віку Різдва, Нового року, Пасхи (на території України або Чехії за домовленістю з матір`ю), то така підлягає до задоволення, з встановленням судом додатково щодо віку дитини, з якого вона може висловлювати своє відповідне бажання. Так, у день народження дитини та найбільших свят які відмічаються присутність батька не призведе до погіршення самопочуття дівчинки та її гармонійного стану, оскільки цей проміжок часу є незначним та не завдасть негативних наслідків для дитини. Такий порядок та час спілкування батька з дочкою на території України відповідає їхнім інтересам, дозволить налагодити психологічний контакт її з батьком і не порушить звичайних для них умов життя та розпорядку дня. Водночас, святкування за межами країни, тобто по місцю проживання батька, має відбуватися виключно за узгодженістю з матір`ю, з якою проживає дитина, та дитини після досягнення нею 6-ти років (саме такий вік суд вважає визначити доцільно для висловлення власної позиції дівчинки, з якого вона вправі сама висловлювати намір на місце такого святкування з батьком, за одночасного узгодження такого місця між обома батьками (чи в межах України чи в Чехії). Разом з тим, вимога про заборону дочці покидати незалежно від супроводу одного з батьків територію України до досягнення 2-х річного віку, є необґрунтованою та не підлягає до задоволення, оскільки, як вірно зазначила сторона відповідача за зустрічним позовом, мати не має обмеження за законом права виїзду з України, а відповідно й дитина яка проживає з нею, тим паче в якій триває збройна агресія рф та оголошено воєнний стан у зв`язку з цим. При цьому, у разі набрання даного рішення суду законної сили та встановлено часу і виходу батька на відеозв`язок з дочкою за вимогами, які задоволені судом, він вправі отримувати додатково інформацію у матері чи дитини щодо місцезнаходження самої дитини на час такого спілкування з нею. Стосовно вимоги батька отримувати від матері всю інформацію про доньку; повідомляти батька про зміни у стані здоров`я дитини; право батька на перебування у медичних закладах з дочкою; приймати спільне рішення стосовно виховання, навчання, розвитку, лікування дитини, усне або письмове узгодження навчальних та лікувальних закладів, спортивних та інших закладів розвитку здібностей дитини, то слід зазначити наступне. Так, ВС у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 264/3435/18-ц (провадження № 61-7352св20) вказав, що суд може відмовити в задоволенні вимог про зобов`язання того з батьків, із ким проживає дитина, узгоджувати з іншим із батьків порядок, спосіб та лікувальні установи, необхідні для лікування дітей, відвідування дітьми освітніх закладів, якщо це може призвести до порушення прав дітей, коли між сторонами є гострий конфлікт і такі умови погодження при недосягненні згоди між батьками з наведених питань можуть створювати загрозливі для життя та здоров`я дітей ситуації. Доводи касаційної скарги про те, що суд незаконно відмовив йому у задоволенні вимог про зобов`язання узгоджувати із ним порядок, спосіб та лікувальні установи, необхідні для лікування дітей, безпосередньо на стадії звернення батьків за лікуванням дітей, узгоджувати відвідування дітьми спортивних секцій, гуртків, закладів дозвілля й розвитку та інших позашкільних закладів малолітніми дітьми, узгоджувати порядок відвідування дітьми дитячих садків, шкіл та інших закладів освіти, які відвідують діти, є безпідставними, адже можуть призвести до порушення прав дітей. Між сторонами існує гострий конфлікт, і такі умови погодження при недосягненні згоди між батьками з наведених питань можуть створювати загрозливі для життя та здоров`я дітей ситуації, зокрема у разі екстрених випадків або у випадку, що буде потребувати негайного оперативного медичного втручання. Щодо узгодження відвідування секцій і гуртків, то такі вимоги є також необґрунтованими, оскільки, виходячи із найкращих інтересів дитини, суд вважає, що саме дитина має право самостійно вирішувати, чим вона б хотіла займатися у вільний від навчання час, а з огляду на існуючий на час розгляду справи конфлікт між батьками, які за обставинами справи не демонструють готовності йти на діалог та взаємне узгодження питань виховання та лікування дітей, покладення в судовому порядку такого обов`язку на сторони спору за відсутності механізму примусового виконання судового рішення в частині зобов`язання матері дитини узгоджувати з батьком перелік секцій, які може відвідувати дитина, що у свою чергу може поглибити конфлікт між сторонами, не є виправданим, оскільки діти можуть бути взагалі позбавлені такого роду дозвілля. Отже, вимога [PERSON] зобов`язати [PERSON] приймати спільне рішення стосовно виховання, навчання, розвитку, лікування дитини, усне або письмове узгодження навчальних та лікувальних закладів, спортивних та інших закладів розвитку здібностей дитини, може призвести до порушення прав дитини, оскільки між сторонами є конфлікт і такі умови погодження при недосягненні згоди між батьками з наведених питань можуть створювати загрозливі для життя та здоров`я дитини ситуації. Окрім того, вимога про надання всієї інформації про доньку та повідомляти батька про зміни у стані здоров`я дитини є неконкретизованою та недоведеною, зокрема що на час звернення до суду із захистом прав, інтересів та обов`язків батькові було відмовлено матір`ю у наданні такої інформації. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням однакової суми понесених витрат по сплаті судового збору, та часткового задоволення первісного та зустрічного позову, слід зарахувати їх кожній стороні, без стягнень. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 6, 7, 141, 157, 159, 160, 161 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини,

Outcome: partial