Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог [PERSON] (далі Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 93,9 кв. м, житловою площею 50,2 кв. м (в технічному паспорті під літерою «А» і включає прибудови «а2», «а3») з господарськими будівлями і спорудами (сараї «Г», «Е», «П», гаражі «Д», «К», навіс «Ж», вольєр «З», коптильня «Л», літня кухня «М» з прибудовою «м1», господарський блок «Н», погріб «Н1», свердловина № 1, каналізаційна яма № [NUMBER] , ворота з хвірткою № 3, № 5, огорожа № 4, № 6), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані таким. [INFO] помер чоловік Позивача, [PERSON] . На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складалось із житлового будинку та земельних ділянок. Після смерті чоловіка Позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори. 29.05.2024 Позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно. В цей день Позивачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкові земельні ділянки, які за життя належали [PERSON] з кадастровими номерами 3222080301:01:012:0009 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] ) та 3222080301:01:011:0005 (цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Блідча Вишгородського району Київської області), спадкоємцем яких є Позивач. При цьому, у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами Позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нього та не набуттям такого права особою, яка здійснила самочинне будівництво. Позивач зазначає, що її померлий чоловік придбав спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 06.11.2001. В той час діючі нормативно-правові акти не передбачали виникнення права власності на будинок шляхом державної реєстрації права власності на них. За життя [PERSON] не здійснив реєстрацію права власності на спірний будинок за собою в порядку чинного ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а Позивач не може звернутись для державної реєстрації права власності за нею на спірний будинок у відповідності до положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, оскільки в період з 2002 по 2012 роки [PERSON] самостійно, без отримання дозвільної документації, провів реконструкцію спірного будинку та будівництво нових господарських споруд. Спірні будинок та господарські споруди є об`єктами завершеного будівництва, які не прийняті в експлуатацію [PERSON] (ним не подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації). При цьому, за результатами проведення технічної інвентаризації спірного будинку встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що за життя її чоловік [PERSON] не подавав заяв про початок будівництва та не отримував дозвільних документів перед початком проведення реконструкції житлового будинку та будівництва господарських будівель і споруд, не приймав спірне майно в експлуатацію, вона не може успадкувати за ним право на завершення введення в експлуатацію спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами, тому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка самочинно збудованого майна. Рух справи 03.07.2024 позовна заява надійшла до суду. 05.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання, призначене на 31.07.2024, відкладене на 03.09.2024 та 03.10.2024. 31.07.2024 до участі у справі у якості Третьої особи, яка не заявляє самостійним вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача залучено Державну інспекцію архітектури та містобудування України (Далі ДІАМ, Третя особа). 03.10.2024 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті на 30.10.2024. Позиції сторін Позивач у судове засідання не з`явився. У позовній заяві позивач просила розглянути справу без її участі, тому, з огляду на заявлене таке клопотання, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі Позивача. Відповідач у судове засідання також не з`явився, проте ще на стадії підготовчого судового розгляду подав заяву про те, що позов визнає та просив розглянути справу без його участі. Представник Третьої особи подав до суду письмові пояснення, які просив врахувати при ухваленні судом рішення. Зокрема, зазначив про те, що [PERSON] за життя не оформив право власності на спірний житловий будинок, тому право на нього не переходить до Позивача як спадкоємця. Крім цього, зазначає про те, що питання щодо оформлення права власності не було предметом розгляду компетентного органу містобудування, а Позивач відразу звернулась до суду з позовом, що свідчить про передчасність його подачі та відсутність спору про право. Також зазначив, що наявність в матеріалах справи звіту про технічне обстеження не є доказом відсутності порушень будівельних норм. Позивач подала до письмові пояснення на пояснення представника Третьої особи, у яких зазначила, що зверталась до ДІАМ з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, проте така декларація повернена для доопрацювання, і, на її думку, підстави повернення декларації є такими, що не відповідають вимогам закону. Інших процесуальних документів по суті справи учасники до суду не направили. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права. Частиною 1\~статті 223 ЦПК України\~передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено таке. 17.04.1998 [PERSON] та [PERSON] (Позивач) одружились, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.04.1998 (а.с. 13). 06.11.2001 між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є продаж [PERSON] дерев`яного будинку, розміром жилої площі 37, 5 кв. м (в плані під літерою «А»), сараїв («Б», «В») та огорожі, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Іванківською нотаріальною конторою 14.11.2000 за реєстром № 4044 та зареєстрованого в Києво-Святошинському БТІ 25.11.2000 під № 7. Договір посвідчено приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Ющенко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1326 (а.с. 20). [INFO] чоловік Позивача, [PERSON] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.05.2023 (а.с. 12) 29.05.2024, приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Біланом Є.Г. Позивачу видано два свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з якими спадкоємцем зазначеного у свідоцтвах майна [PERSON] , який помер [INFO] є Позивач. Спадщина, на яку видано свідоцтва складається з: земельної ділянки площею 0,2324 га, кадастровий номер 3222080301:01:012:0009, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 399569, виданого Блідчанською сільською радою Іванківського району Київської області 04.04.2011. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322208031000518 (свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1934 у спадковій справі № 108/2023 (а.с. 14)); земельної ділянки площею 0,1703 га, кадастровий номер 3222080301:01:011:0005, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: с. Блідча Вишгородського району Київської області, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 399570, виданого Блідчанською сільською радою Іванківського району Київської області 04.04.2011. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322208031000519 (свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1935 у спадковій справі № 108/2023 (а.с. 16)); Згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 399569, [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 3222080301:01:012:0009, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0, 2324 га та цільовим призначенням будівництво та обслуг. житл. буд. та госп. споруд на підставі рішення Блідчанської сільської ради від 19.10.2007 за № 118-10- V (а.с. 18). 29.05.2024, приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Біланом Є.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на житловий будинок (ст. 182 ЦК України право власності не зареєстроване у встановленому законом порядку), а також відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла Позивач заявою від 14.11.2023 № 329. Відповідач від прийняття спадщини відмовився заявою № 330 від 14.11.2023. Інших спадкоємців, які претендують на спадщину, немає (а.с. 19) З технічного паспорта та спірний житловий будинок, виконаний 21.11.2023 і дійсний станом на 01.01.2021 (а.с. 23-29) вбачається таке: спірне домоволодіння складається з Житлового будинку (А), сараїв (Г, Е, П), гаражів (Д, К), навісу (Ж), коптильні (Л), літньої кухні (М), госп. блоку (Н), свердловини (№ 1), канал. яма (№ 2), огорожі (№№ 3-6). Житловий будинок має загальну площу приміщень 93,9 кв. м, житлову 50,2 кв. м та допоміжну 43,7 кв. м. При цьому, основна частина будинку (А1) споруджена у 1960, а прибудова (а2) у 2005, та відкрита веранда (а3) у 2006. Сараї (Г, Е, П), гараж (Д), навіс (Ж), літня кухня (М), вольєр (З), прибудова (м1), свердловина (№ 1), канал. яма (№2) споруджені у 2005. Гараж (К), коптильня (Л), госп. блок (Н), погріб (Н1) споруджені у 2012. Наведене також підтверджується витягом з реєстру будівельної діяльності (а.с. 30-35) Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 03.01.2024 № 38 на адресу Позивача, за результатами технічної інвентаризації станом на 21.11.2023 встановлено, що загальна площа будинку складає 93, 9 кв. м (в тому числі на 43,7 кв. м дозвільні документи на право виконання будівельних робіт не надавались). Житлова площа збільшилась на 12,7 кв. м за рахунок уточнення площ попередніх розрахунків, поточного ремонту та перепланування нежитлового приміщення у житлову кімнату, що не вважається самочинним та складає 50,2 кв. м. В цілому домоволодіння складається із зазначених вище будівель та споруд, при чому дозвільні документи на право виконання будівельних робіт не надавались на такі будівлі та споруди: прибудови «а2», «а3», сараї «Г», «Е», «П», гаражі «Д», «К», навісу «Ж», коптильні «Л», літньої кухні «М», господарського блоку «Н» (а.с. 22) Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження № 79 від 28.06.2024, виконаного ФОП « [PERSON] », спірний житловий будинок збудований в період з 1957 по 1960 роки, реконструйований у 2012, за класом наслідків відноситься до об`єкта СС1, площа забудови земельної ділянки становить 356 кв. м За результатами дослідження встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 36-41) Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, відомості про рік побудови об`єктів спірного домоволодіння відповідають відомостям з технічного паспорту (а.с. 23-29) та витягу з реєстру будівельної діяльності (а.с. 30-35). При цьому, згідно з цим витягом, такі будівлі та споруди як сараї «Г», «Е», «П», гаражі «Д», «К», навіс «Ж», вольєр «З», коптильня «Л», літня кухня «М», прибудова «м1», госп. блок «Н», погріб «Н1», свердловина № 1, каналізаційна яма № 2, ворота з хвірткою № 3, № 5, огорожа № 4, огорожа № 6 є приналежними речами до головної будівлі (а.с. 42-53) З витягу з реєстру будівельної діяльності єдиної державної електронної системи у сфері будівництва ІУ161240801413, вбачається, що 01.08.2024 Позивач подала до ДІАМ декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (про готовність спірного житлового будинку), однак така декларація повернута для доопрацювання з підстав того, що: 1. згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером 3222080301:01:012:0009 набуте замовником 29.05.2024 на підставі свідоцтва про право на спадщину, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про розміщення на зазначеній земельній ділянці будь-яких самочинно збудованих об`єктів до 2015 року, що суперечить положенням п 9розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», 2. Зазначена в технічній інвентаризації підстава її проведення суперечить декларації про готовність об`єкта, що унеможливлює внесення відомостей до Реєстру будівельної діяльності (а.с. 76-79). З огляду на встановлені обставини, застосовуючи їм відповідні норми права, суд приходить до таких висновків. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). У розглядуваній справі предметом спору є визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок, до якого за життя спадкодавця були здійснені самочинні прибудови, а також зведені окремі будівлі та споруди, які є приналежністю до будинку, і спадкоємцем не вирішено питання щодо їх узаконення. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до частини першої-другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності. Відсутність дозволу на будівництво, проектної документації або порушення будівельних норм і правил призводить до визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають ні особи, які здійснили це будівництво, ні їхні спадкоємці. Таке майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу. До таких висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.02.2022 у справі № 521/13075/18 (касаційне провадження № 61-6236св21) Верховний Суд України у постанові від 04.12.2013 у справі № 6-130цс13 сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При цьому в постанові від 06.03.2019 у справі № 361/4685/17 Верховний Суд зауважив, що норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується також і до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик. Верховним Судому постанові від 15.04.2020 у справі № 307/3957/14-ц звернуто увагу на те, що внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції об`єкт нерухомого майна втрачає тотожність із тим, на який власником було отримано право власності. Судом встановлено, що будівництво таких об`єктів як прибудова «а2» та відкрита веранда «а3» завершено у 2005 та 2006 роках. Відповідно до відомчих будівельних норм - ВСН 61-89(р) "Реконструкция и капитальный ремонт жилых домов. Нормы проектирования", які застосовувались в Україні до 01.01.2010 та охоплюють період завершення будівництва прибудов до спірного будинку, визначалось, що реконструкція житлового\~будинку це комплекс будівельних робіт та організаційно-технічних заходів, пов`язаних зі зміною основних техніко-економічних показників житлового будинку (кількості і площі квартир, будівельного обсягу та загальної площі будинку) або його призначення і здійснюються з метою поліпшення умов проживання та приведення експлуатаційних показників житлового будинку до рівня сучасних вимог. Реконструкція житлового будинку може включати: зміну планування приміщень, зведення надбудов, вбудов, прибудов, а при наявності обґрунтувань - часткове розбирання будівлі; підвищення рівня інженерного обладнання, включаючи зовнішні мережі (крім магістральних); заміну зношених та морально застарілих конструкцій та інженерного обладнання на сучасні, більш надійні і ефективні, що поліпшують експлуатаційні показники житлового будинку; поліпшення архітектурної виразності будівлі, а також благоустрій прилеглої території. Судом встановлено, що житловий будинок набутий у власність за життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2001, зазнав реконструкції внаслідок здійснення прибудови та відкритої веранди до будинку, яка істотним чином вплинула на його технічні характеристики. Зокрема, загальна площа будинку становить 93,9 кв. м, з яких дозвільні документи не видавались на 43,7 кв. такої площі. При цьому, прибудови «а2» та «а3», які виконані у 2005 році без отримання попереднього дозволу, не є окремо розташованими об`єктами від будинку а є його складовими частинами, що підтверджується технічним паспортом та витягами з реєстру будівельної діяльності. Таким чином, внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції, житловий будинок втратив тотожність із тим, на який [PERSON] отримав право власності за договором купівлі-продажу від 06.11.2001. До такого ж висновку в аналогічній за змістом справі прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.07.2021 у справі № 235/6807/20 (касаційне провадження № 61-3683св21) Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Відповідно до пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно з законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Така ж позиція підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 12.07.2022 у справі № 334/3963/17. Суд звертає увагу, що згідно з п. 3.2 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що за змістом роз`яснень, визначених у пункті 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", (на зміст якого також посилалась Позивач як на підставу звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно в порядку спадкування), визначено, що спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376\~ЦК\~і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376\~ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376\~ЦК\~є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. При цьому, попередньо до зазначеного змісту листа, в цьому ж пункті визначено, що право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за\~умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Позивач також здійснювала посилання на цю частину п. 3.2 листа, однак відобразила його в неповному обсязі, та не зазначила таку його частину як «…та актів\~введення будівлі\~в експлуатацію,\~якщо їх\~наявність необхідна\~відповідно до\~вимог законодавства,\~чинного на\~час завершення\~будівництва». Слід зазначити, що зміст цього листа не втратив свою актуальність, він застосовується в судовій практиці та підтримується Верховним Судом (зокрема, у постанові від 12.07.2022 у справі № 334/3963/17) Таким чином, спадкоємець, як позивач, має право звернутись в суд з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно, виключно за одночасного існування таких обставин як: наявність у спадкоємця документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця; наявність актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. При цьому, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), правова позиція, викладена у постанові КЦС ВС від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц ) Судом встановлено, що Позивач є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім цього, питання про узаконення самочинного будівництва було предметом розгляду такого компетентного державного органу як ДІАМ (Третя особа), за результатами якого останнє повернуло подану Позивачем декларацію про готовність для доопрацювання. Щодо необхідності наявності акту введення в експлуатацію спірного житлового будинку, суд зазначає таке. Реконструкція будинку шляхом будівництва в його складі прибудови «а2» та відкритої веранди «а3» завершена [PERSON] у 2005 та 2006 роках відповідно. Станом на час завершення реконструкції спірного житлового будинку в Україні діяли положення Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій,затверджені наказом Державного комітету України з питань житлового-комунального господарства від 17.05.2005 № 76 (далі Правила № 76, тут інадалі в редакції, чинній на час завершення реконструкції ) Відповідно до Правил № 76, Жилий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного в ній проживання. Реконструкція жилого будинку - комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог. Ці Правила визначають порядок надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій: - забезпечення нормального функціонування жилих будівель та прибудинкових територій протягом усього періоду їх використання за призначенням; - проведення єдиної технічної політики в житловій сфері, що забезпечує виконання вимог чинних нормативів з утримання, поточного і капітального ремонту та реконструкції жилих будинків та прибудинкових територій (п. 1.1 Правил) Відповідно до п. 1.2 Правил № 76, до складу технічної документації постійного користування, крім іншого, включаються акти державної комісії про приймання жилого будинку в експлуатацію. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Таким чином, нормами діючого станом на час завершення реконструкції [PERSON] спірного будинку передбачалась наявність актів введення будівлі в експлуатацію. При цьому, отриманню такого акту за положеннями діючого на той час законодавства повинна була передувати процедура отримання дозвільних документів на проведення реконструкції будинку. У цій же справі Позивач зазначає і ніким не оспорюється, що вчиненні за життя [PERSON] прибудови до спірного житлового будинку вчиненні самочинно, без отримання дозвільних документів, що виключає можливість наявність у Позивача акта введення житлового будинку в експлуатацію. Оскільки реконструкція спірного житлового будинку здійснена [PERSON] без отримання попереднього дозволу на виконання таких робіт, то їх виконання не є такими, що відповідали вимогам закону. За таких обставин, до Позивача як спадкоємця майна [PERSON] не переходить право власності на самочинно реконструйований будинок в порядку спадкування, а лише переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. При цьому, суд позбавлений можливості визначити, які саме будівельні матеріали використовувались, яка їх кількість, склад, характеристика тощо, оскільки Позивачем таких відомостей суду не надано. Відсутність такої інформації позбавляє суд можливості визнати за Позивачем в порядку спадкування будівельні матеріали, які використовувались спадкодавцем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його права обраний є неналежним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04.06.2019). Велика Палата Верховного Суду у\~постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17\~зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у\~належний спосіб, який є ефективним. Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до\~відмови в задоволенні позову\~(постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). З огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання за Позивачем в порядку спадкування права власності на самочинно збудований житловий будинок. Щодо позовних вимог про визнання в порядку спадкування за Позивачем права власності на будівлі та споруди, розташовані на території спірного домоволодіння, суд зазначає таке. Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а.с. 42-53), технічного паспорту (а.с. 23-29) та витягу з реєстру будівельної діяльності (а.с. 30-35), такі будівлі та споруди як сараї «Г», «Е», «П», гаражі «Д», «К», навіс «Ж», вольєр «З», коптильня «Л», літня кухня «М», прибудова «м1», госп. блок «Н», погріб «Н1», свердловина № 1, каналізаційна яма № 2, ворота з хвірткою № 3, № 5, огорожа № 4, огорожа № 6 є приналежними речами до головної будівлі. Як зазначено у постанові КЦС ВС від 04.12.2019 у справі № 187/1177/15-ц, господарсько-побутові будівлі, які розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначенні для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю до головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як окремі об`єкти визнаватися не може, а так само вони не можуть вважатись самочинним будівництвом. Аналогічно, відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Відтак, правовий механізм визнання права власності в порядку ст. 376 ЦК України не застосовується до приміщень і споруд, які є приналежністю до головної речі. Щодо належності визначеного Позивачем відповідача, суд приходить до такого. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Згідно з п. 3.2 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12\~Земельного кодексу України\~(далі - ЗК)); вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об`єктів містобудування; вирішення питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій (ст. 12\~Закону України "Про планування і забудову територій"). Органи місцевого самоврядування, БТІ (територіальні органи міністерства юстиції України), інспекції архітектурно-будівельного контролю можуть бути залучені в якості відповідачів, якщо спадкодавець за свого життя або спадкоємці звертались до зазначених органів в межах їх компетенції та отримали відмову у вчиненні певних дій або мала місце бездіяльність цих органів. Станом на час звернення в суд з позовом, питання про узаконення спірного домоволодіння не було предметом розгляду ДІАМ, а порушення такого питання відбулось на стадії підготовчого судового засідання. Тому, з огляду на те, що при зверненні в суд з позовом Відповідачем у справі був визначений інший спадкоємець, а не орган місцевого самоврядування, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено до особи, яка не має відповідати за цим позовом. Визначений Позивачем у цій справі Відповідач, з огляду на встановлені обставини та застосовані норми права, як і Позивач, не набули права власності в порядку спадкування на самочинно збудоване майно, а також до них не перейшло право на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудоване майно. Разом з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити Позивачу, що вона має право та можливість звернутись до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво як власник земельної ділянки, на якій таке будівництво вчинено без застосування конструкції визнання права власності в порядку спадкування, тим більше, що питання про узаконення самочинного будівництва вже було предметом розгляду уповноваженого державного органу (ДІАМ). При цьому, Позивачу слід врахувати, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (п. 12 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), правова позиція, викладена у постанові КЦС ВС від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц )) Судові витрати Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені Позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211, 20 грн. (а.с. 55) покладаються на неї, тому питання про стягнення судових витрат не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed