Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаною позовною заявою, відповідно до змісту якої просить: - визнати квартиру [ADDRESS] , спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - поділити спільне майно подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 липня 2019 року між нею та відповідачем по справі [PERSON] укладено шлюб. В період перебування у шлюбі ними за спільні кошти 07.10.2020 придбано квартиру [ADDRESS] , власником якої є відповідач по справі [PERSON] . Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 грудня 2023 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Разом з тим, оскільки майно було придбано в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивачка має право на 1/2 частину квартири. З огляду на неможливість у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного сумісного майна, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 17 липня 2024 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та повідомленням сторін. 04 жовтня 2024 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Галагуз Дарини Миколаївни, надійшла заява, в якій розгляд справи просить проводити без її участі та без участі відповідача, позовні вимоги [PERSON] визнають та не заперечують проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири. Представник позивачки [PERSON] адвокат Дмитрієва Жанна Анатоліївна в підготовчому судовому засіданні підтримала позов з підстав, викладених у ньому, просила позовні вимоги задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 25 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що складено актовий запис за №1305. У відповідності до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 грудня 2023 року у цивільній справі №273/1721/23, розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25 липня 2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №1305. Рішення суду набрало законної сили 04.01.2024. Згідно наявних\~в матеріалах\~справи копії\~договору купівлі\~-\~продажу квартири\~від 07\~жовтня 2020\~року та\~витягу з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно про\~реєстрацію права\~власності № 227190591 від 07.10.2020 вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, ринкова вартість двохкімнатної квартири [ADDRESS] , станом на 02.05.2024 становить 2 105 142,40 грн. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-III (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до абз.1 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі - Постанова №11), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За змістом пунктів 23, 24 Постанови №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з п.30 Постанови №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. З матеріалів справи вбачається, що з 25 липня 2019 року по 04 січня 2024 року (дата набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили) сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за №9640, була зареєстрована за відповідачем [PERSON] . Відповідачем будь-яких заперечень з приводу набуття спірного майна за спільні кошти подружжя під час шлюбу, а також того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, до суду не подано. Положеннями частини третьої та четвертої статті 200 ЦПК України закріплено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.1, ч.4, ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно наявної в матеріалах справи письмової заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Галагуз Д.М. від 04 жовтня 2024 року, [PERSON] визнав позов [PERSON] у даній справі. Враховуючи, що нерухоме майно було набуто подружжям під час шлюбу, що не заперечується та визнано відповідачем, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Оскільки домовленості між сторонами по справі з приводу поділу спільного майна не досягнуто, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за кожною із сторін, в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, права власності на половину частки квартири (по 1/2) на засадах рівності часток та задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що заява відповідача [PERSON] про визнання позову подана до суду до початку розгляду справи по суті, а саме в підготовчому засіданні, відповідно до частини 1 статті 142\~ЦПК України позивачці [PERSON] підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 4 542,00 грн (9 084,00 грн/2). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141\~ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 4 542,00 грн (9 084,00 грн/2).

Outcome: approved