Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

У вересні 2023 року представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») та [PERSON] укладено наступні кредитні договори: - 30.03.2021 року на підставі кредитного договору № 1001847106501 видано кредит у сумі 91 000 грн. - 05.08.2020 року на підставі кредитного договору № 2001652079301 видано кредитну картку з кредитним лімітом 20 000 грн., який в подальшому було збільшено до 50 000 грн. Внаслідок неналежного виконання умов укладених договорів у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість, яка станом на 05.07.2023 року складає 188 033,12 грн., а саме: - по кредитному договору від 30.03.2021 року № 1001847106501 112 524,28 грн., з яких: 65 715,60 грн. заборгованість за кредитом, 9,24 грн. заборгованість по процентам, 46 799,44 грн. заборгованість за комісією. - по кредитному договору від 05.08.2020 року № 2001652079301 75 508,84 грн., з яких: 49 999,08 грн. заборгованість за кредитом, 25\~509,76 грн. заборгованість по процентам. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 2 820,50 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2024 року позовні вимоги АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 1001847106501 від 30.03.2021 року станом на 05.07.2023 року у загальному розмірі 112 524,28 грн., з яких: 65 715,60 грн. заборгованість за кредитом, 9,24 грн. заборгованість по процентам, 46 799,44 грн. заборгованість за комісією, та заборгованість за кредитним договором № 2001652079301 від 05.08.2020 року станом на 05.07.2023 року у загальному розмірі 75 508,84 грн., з яких: 49 999,08 грн. заборгованість за кредитом, 25\~509,76 грн. заборгованість по процентам, а всього 188 033,12 грн. та вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2024 року заяву представника відповідача адвоката Годько І.О. про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2024 року було задоволено частково, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2024 року по цивільній справі за позовом АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано, в іншій частині у задоволенні заяви було відмовлено, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача адвокат Годько І.О. надала до суду письмові пояснення у яких позовні вимоги не визнала та зазначила, що вони не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначила, що матеріали справи не містять доказів належного ознайомлення відповідача з істотними умовами договору, а роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення позивача, на чому також неодноразово наголошував Верховний Суд. Довідка про збільшення кредитного ліміту не може слугувати доказом перерахування кредитних коштів відповідачу, а є лише довільно складеним документом сторони позивача. Надані представником позивача документи не підтверджують ні факту відкриття карткового рахунку, ні факту встановлення кредитних лімітів, ні факту збільшення кредитного ліміту. Окрім того, наданий розрахунок заборгованості не підтверджує умов кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки залежить від волевиявлення позивача та не може бути доказом наявності заборгованості у відповідача перед банком. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, як то виписка по рахунку, яка може підтвердити виконання відповідачем банківських операцій. Ознайомлення відповідача із паспортом споживчого кредиту не означає укладення договору про споживчий кредит, оскільки в паспорті не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Звертає увагу суду, що заборгованість в рамках договору № 1001847106501 від 30.03.2021 року стягується станом на 05.07.2023 року, однак із розрахунку заборгованості вбачається, що сума заборгованості розрахована до 30.09.2024 року, тобто до дати, яка ще не настала. Також зазначає, що згідно законодавства України, на час дії воєнного стану та в тридцяти денний строк після дня його припинення або скасування, споживач не несе відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язання за споживчим кредитом; споживач звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, прострочення виконання споживачем зобов`язань за таким договором; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, які нараховані після 24.02.2022 сплата яких передбачена договором про споживчий кредит підлягає списанню. На підставі викладеного вважає, що також забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом. Таким чином, якщо у відповідача є невиплачений кредит станом на воєнний період, вона не нестиме відповідальність за несплату боргу під час воєнного стану, а також в тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Окрім того, досудову вимогу від позивача відповідач не отримувала, оскільки надані позивачем списки згрупованих відправлень рекомендованих листів з прізвищем відповідача не зареєстровані в систему Укрпошта. Представник позивача АТ «ПУМБ» - Шумілова Н.І. направила до суду свої пояснення у яких просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що відповідач підписавши заяву, погодилася із запропонованими умовами кредитування. Відповідач, підписавши Заяву, погодилася з її умовами. Жодних заперечень щодо умов Заяви вона не висловлювала. У розділі Заяви «Кредитна картка» відповідач зазначила: «Прошу відкрити на моє ім`я поточний рахунок у гривнях, надати кредитну картку та встановити на мій поточний рахунок у гривнях, відкритий за цією Заявою Кредитний ліміт у сумі 20 000 гривень». В подальшому кредитний ліміт було збільшено банком до 50 000 грн. Відповідач не зверталася до Банку в порядку, визначеному п. 4.1.5. ДКБО та не висловлювала свою незгоду зі збільшенням їй кредитного ліміту. Підписанням Заяви відповідач також підтвердила, що нею отримана у непошкодженому стані платіжна картка і ПІН, а також, що з правилами користуванням платіжною карткою вона ознайомлена та зобов`язується їх дотримуватися. У Заяві, яка підписана відповідачем також зазначено, що відповідач, підписанням цієї Заяви беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом ДКБО), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування. Відповідач користувалася кредитними коштами неодноразово здійснювала операції покупки через POS-термінал, отримувала готівкові кошти, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, яка є належним доказом на підтвердження наявності заборгованості. Із виписки по рахунку відповідача та розрахунків заборгованості вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитними договорами. Відповідачем наданий банком розрахунок не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості не надано, будь-яких експертиз не заявлено. Також зазначила, що якщо відповідач вважає, що не отримувала досудову вимогу за вказаною у ній адресою, то вона зобов`язана подати суду належні та допустимі докази, зокрема, відповідний офіційний документ з Укрпошти, що на адресу відповідача не надходило листів від АТ «ПУМБ». Позивач в свою чергу надав суду реєстр направленої кореспонденції, який був опрацьований «Укрпоштою» в електронному варіанті, а за такого, ніяких печаток чи штампів на ньому не має бути. За відсутності доказів неотримання відповідачем вимоги банку, такі доводи не заслуговують на увагу суду. З огляду на викладене, пояснення відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а доводи, зазначені за їх змістом, такими, що не заслуговують на увагу суду. Поведінка відповідача є недобросовісною та спрямована на нанесення позивачу збитків через неналежне виконання ним договорів та сплату заборгованості. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» направила до суду клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Годько І.О. з`явилася у судове засідання та письмово просила провести судове засідання без застосування засобів технічної фіксації, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав, викладених нею у письмових поясненнях. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що укладення договору кредитування від 30.03.2021 року № 1001847106501 між сторонами по справі підтверджується копією заяви відповідача від 30.03.2021 року про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 3), за якою АТ «ПУМБ» надав [PERSON] кредит в сумі 91 000 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами у сумі 0,01% річних та сплаті комісії в сумі 2,99% щомісяця з повернення кредитних коштів до 30.03.2024 року. Укладення договору кредитування від 05.08.2020 року № 2001652079301 між сторонами по справі підтверджується копією заяви відповідача від 05.08.2020 року про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 6), за якою АТ «ПУМБ» надав [PERSON] кредитну картку з кредитним лімітом 20 000 грн., який в подальшому було збільшено до 50 000 грн. (а.с. 33), зі сплатою відсотків річних у розмірі 47,88%. Підписавши вказані заяви, відповідач беззастережно підтвердила, зокрема, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ»: pumb.ua, у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті Договору про комплексне банківське обслуговування, так і послуг, що можуть йому бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені Договором про комплексне банківське обслуговування послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості банку). При цьому, своїм підписом у вказаних заявах відповідач також підтвердила своє ознайомлення та згоду на те, що вказані заяви разом із Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, Тарифами банку, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів складають договір кредитування, підтвердивши ознайомлення із такими документами, до яких не має заперечень. Підписанням Заяви від 05.08.2020 року № 2001652079301 відповідач також підтвердила отримання нею у непошкодженому вигляді платіжної картки і ПІН, і що вона ознайомлена з правилами користування нею. Видача відповідачу кредитних коштів за кредитним договором № 1001847106501 від 30.03.2021 року в сумі 91 000 грн. підтверджується наданою представником позивача платіжною інструкцією від 30.03.2021 року з призначенням платежу «надання кредитних коштів за договором № 1001847106501 від 30.03.2021 за позикою [PERSON] (а.с. 33). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 05.08.2020 року та 30.03.2021 року також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 3 зворот, 6 зворот). З копії паспорту споживчого кредиту, який підписано відповідачем 30.03.2021 року, слідує, що в ньому зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (сума кредиту 91 000 грн., строк, на який надається кредит 36 місяців), інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (розмір процентної ставки 0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту 2,99%), порядок повернення кредиту, додаткова інформація (а.с. 3 зворот). З копії паспорту споживчого кредиту, який підписано відповідачем 05.08.2020 року, слідує, що в ньому зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (тип кредиту кредитна лінія, ліміт кредиту 20\~000 грн., строк кредитування 12 місяців, процентна ставка фіксована у розмірі 47,88%, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 62% (а.с. 6 зворот). До позовної заяви позивач додав також Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з додатками (а.с. 9-17, 23-29). Із змісту Публічних пропозицій АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які є складовими частинами вищевказаних договорів, слідує, що у них зазначено умови кредитування. Внаслідок неналежного виконання умов укладених договорів у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість, яка станом на 05.07.2023 року складає 188 033,12 грн., а саме: - по кредитному договору від 30.03.2021 року № 1001847106501 112 524,28 грн., з яких: 65 715,60 грн. заборгованість за кредитом, 9,24 грн. заборгованість по процентам, 46 799,44 грн. заборгованість за комісією (а.с. 34-35). - по кредитному договору від 05.08.2020 року № 2001652079301 75 508,84 грн., з яких: 49 999,08 грн. заборгованість за кредитом, 25 509,76 грн. заборгованість по процентам (а.с. 36-38), на підтвердження чого представником позивача надано відповідні розрахунки. АТ «ПУМБ» направив на адресу відповідача письмові вимоги № 287 та № 288 від 05.07.2023 року щодо виконання договірних зобов`язань за кредитних договорів № 1001847106501 від 30.03.2021 року та № 2001652079301 від 05.07.2020 року в яких вимагає виконати зобов`язання перед АТ «ПУМБ», а саме погасити заборгованість у розмірі 75\~508,84 грн. та 112\~524,28 грн. відповідно не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цих листів (а.с. 29-31), що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошта Експрес (а.с. 31-32). Вказану вимогу відповідач не виконала, заборгованість нею сплачена не була. Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Частинами 1, 2 ст.\~207\~ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом статті 11\~ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 2\~Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до ст.\~627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Так, судом встановлено, що зазначені кредитні договори було підписано відповідачем [PERSON] , у таких договорах сторони погодили істотні умови, зокрема суму кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами та розмір відсотків у випадку прострочення виконання зобов`язання. Згідно із положеннями ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначені кредитні договори недійсними у встановленому законом порядку не визнано. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530\~ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. Статтями 1048, 1049, 1050\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. У статті 599\~ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями ст.\~614\~ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача (а.с. 39-45) та розрахунків заборгованості (а.с. 34-38), відповідач активно користувалася кредитними коштами, а саме здійснювала оплату послуг та товарів, знімала готівку в банкоматах та отримувала зарахування коштів від третіх осіб. Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за її картковими рахунками, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). В свою чергу, поповнення кредитного рахунку, які проводила відповідач, свідчать про те, що відповідач усвідомлювала, що винна Банку кошти, які використовувала з кредитного ліміту, а отже повною мірою розуміла наслідки та була ознайомлена з умовами використання наданих їй коштів. Як роз`яснено у п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054\~ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем основної суми заборгованості, які містяться в позовній заяві та письмовому розрахунку до позову. Посилання представника відповідача на те, що наданий представником позивача розрахунок заборгованості не підтверджує умов кредитування та суму заборгованості за кредитом, суд до уваги не приймає, оскільки підстави вважати його неналежним відсутні, свого контррозрахунку представник відповідача не надав. Крім того, слід наголосити на тому, що доводи представника відповідача щодо необґрунтованості доданого розрахунку заборгованості та його неналежності не можуть бути враховані судом, оскільки належних та допустимих доказів, які спростовують інформацію викладену у розрахунку заборгованості, наданому представником позивача, матеріали справи не містять. Суд звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, Верховним Судом у вказаній постанові наголошено, що незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказана позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19. За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Відповідно до п. 4.2.10. Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб Банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань клієнта за договором у цілому або у визначеній банком частці у разі невиконання клієнтом та/або довіреною особою клієнта своїх зобов`язань у випадках та порядку передбаченому договором або при невиконанні клієнтом інших зобов`язань перед банком за іншими договорами (а.с. 25). Визначаючи період стягнення заборгованості та її розмір суд враховує, що умовами кредитного договору № 1001847106501 від 30.03.2021 року передбачено дострокове стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням його умов. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, оскільки відповідач свого обов`язку щодо сплати кредитних коштів належним чином не виконувала, банк, направивши на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості, повідомив відповідача про дострокове стягнення з неї заборгованості, а тому посилання представника відповідача на те, що сума заборгованості за кредитним договором № 1001847106501 від 30.03.2021 року розрахована до 30.09.2024 року, тобто до дати, яка ще не настала, суд до уваги не приймає. Підстави збільшення кредитного ліміту передбачені п. 4.3.6.4 ч. 4 Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 16). Так, пунктом 4.3.6.4. частини 4 Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено, що змінити (зменшити, збільшити) розмір наданого Кредитного ліміту або закрити Кредитний ліміт взагалі за умови інформування Клієнта шляхом направлення SMS- повідомлення на Номер мобільного телефону. В SMS-повідомленні про зміну розміру Кредитного ліміту Банк повідомляє Клієнту новий розмір Кредитного ліміту. У разі незгоди Клієнта із зміненим розміром Кредитного ліміту, за винятком випадку, передбаченого пунктом 4.2.19. Розділу ІІ цього Договору Клієнт протягом 30 (тридцяти) календарних днів повинен звернутися до Банку та особисто подати відповідну письмову заяву. У випадку, якщо Клієнт протягом вказаного строку не заявив про свою незгоду зі зміною розміру Кредитного ліміту та/або здійснив першу Платіжну операцію після отримання вказаного SMS-повідомлення Банку згода Клієнта зі зміною умов Договору вважається підтвердженою. Отже, зміна кредитного ліміту була передбачена ДКБО і відповідач була ознайомлена із вказаною умовою. При цьому, згідно довідки про збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт по карті відповідача було збільшено з 20 000 грн. до 50 000 грн. 18.08.2021 року, а не у період дії воєнного стану, як про це зазначав представник відповідача (а.с. 33). Окрім того, доказів того, що відповідач зверталася до Банку в порядку, визначеному п. 4.1.5. ДКБО та висловлювала свою незгоду зі збільшенням їй кредитного ліміту, матеріали справи не містять. Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язана повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і в такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками є обґрунтованими, доведеними та такими, що не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню. Щодо аргументів представника відповідача про те, що у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану боржник не несе відповідальності за несплату боргу під час такого воєнного стану, а також в тридцятиденний строк після його припинення або скасування, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який регулює кредитні правовідносини, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до пункту 6-1 Прикінцевих та\~Перехідних положень\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» (в редакції до 22.11.2023), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою\~статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Суд зазначає, що відповідні положення процитованих норм не застосовуються до нарахування передбачених умовами договору процентів, а стосуються лише звільнення від обов`язку спалачувати на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню та інші платежі за прострочення виконання договору. Щодо стягнення заборгованості за комісією суд зазначає наступне. Частиною четвертою статті 42\~Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), та відсотків за користування кредитом, стягнути комісію за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № 1001847106501 від 30.03.2021 року. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Верховний Суд у постанові від 06.11.2023 року по справі № 204/224/21 зазначив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону N 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Відповідно до частини 5 статті 12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07.06.2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22). Суд звертає увагу, що пунктом 4 заяви № 1001847106501 від 30.03.2021 року відповідачу встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таку плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 Постанови у справі № 496/3134/19). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначені\~обставини та\~надані суду\~докази,\~беручи до\~уваги всі\~встановлені судом\~факти і\~відповідні їм\~правовідносин,\~належність,\~допустимість і\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~у їх\~сукупності,\~суд дійшов\~висновку про\~часткове задоволення\~позовних вимог\~та стягнення\~із відповідача\~на користь\~позивача заборгованості\~за кредитним\~договором №\~1001847106501\~від 30.03.2021\~року станом\~на 05.07.2023\~року у\~розмірі 65\~724,84\~грн.,\~з яких:\~65\~715,60\~грн.\~ заборгованість\~за кредитом,\~9,24\~грн.\~ заборгованість\~по процентам,\~та заборгованості\~за кредитним\~договором №\~2001652079301\~від 05.08.2020\~року станом\~на 05.07.2023\~року у\~розмірі 75\~508,84\~грн.,\~з яких:\~49\~999,08\~грн.\~ заборгованість\~за кредитом,\~25\~509,76\~грн.\~ заборгованість\~по процентам,\~а всього\~141\~233,68\~грн. В задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд\~стягує з\~відповідача на\~користь позивача\~витрати по\~сплаті судового\~збору пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог у\~розмірі 2\~118,50\~грн.\~(141\~233,68 грн.* 2 820,50 грн. : 188 033,12 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial