Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

15.06.2023 року представник позивачки - адвокат Трубецька Майя Михайлівна, яка діє на підставі ордеру серії 1256753 від 25.05.2023 року, що виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", звернулася до Малиновського районного суду м Одеси з вищезазначеним позовом, у якому в інтересах позивачки просила суд: визнати недійсним заповіт від 10.02.2022 року, який складений [PERSON] , який народився [INFO] та помер [INFO] , яким він заповідав усе своє майно на користь [PERSON] , [INFO] , та який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовим Д.С. і зареєстрований в нотаріальному реєстрі заповітів за №105, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер двоюрідний брат позивачка - [PERSON] . У передбачений законом час, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Згідно позовної заяви, 03.04.2023 року нотаріусом позивачці було повідомлено, що 31.03.2023 р. відповідач - [PERSON] кизи, яка діяла від імені малолітньої доньки [PERSON] . кизи подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] , згідно якого малолітня [PERSON] . кизи є єдиною спадкоємицею після померлого [PERSON] . Заповіт, який складений [PERSON] , який народився [INFO] та помер [INFO] , яким він заповідав усе своє майно на користь [PERSON] , [INFO] , було складено 10.02.2022 року та посвідчено приватним нотаріусом Юрасовим Д.Ю. та зареєстровано в реєстрі заповітів за №105. Позивачка стверджує, що викладені нотаріусом обставини стали цілком несподівані для позивача. Позивачка вважає, що заповіт було складено її братом у віці 33 років на корись сторонньої особи, що викликає у неї сумніви в його дійсності. Складання заповіту у такому ранньому віці є дивним, виходячи з того, що померлий смертельними хворобами не хворів та позивач тісно спілкувалася із братом, вони підтримували досить тісні родинні стосунки. За таких обставин позивачка вважає, що заповіт, який складений її братом є недійсним, оскільки на час його укладання він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, виходячи з наступного: після смерті батька, брат позивачки почав часто вживати спиртні напої, товаришувати з особами, які, також, зловживали спиртними напоями та іншими забороненими речовинами. Його мати разом з позивачкою та її родиною намагалися довести до нього, що його поведінка є асоціальною та він повинен піклуватися про матір, її та своє здоров?я. Позивачка стверджує, що стан здоров?я [PERSON] більш погіршився після смерті його матері, оскільки він ще більше почав зловживати спиртними напоями та втрачати зв?язок із реальністю, він ніде не працював, не навчався. Позивач зазначає, що стан квартири, у якій проживав її брат, був занедбаним та біля брата постійно знаходяться незнайомі особи, сам брат майже завжди перебував під дією алкогольних напоїв, поведінка його була нестабільною та викликала занепокоєння. Згідно позовної заяви, після смерті своєї тітки, позивачка разом із чоловіком намагалися піклуватися про брата, відвідували його, допомагали грошима та їжею, намагалися дбати про квартиру. Згідно позовної заяви, під час своїх візитів, позивачка часто знаходила в квартирі ампули з невідомими речовинами, тому вона почала підозрювати, що брат вживав заборонені речовини, оскільки його поведінка після смерті матері стрімко змінювалася. Позивачка зазначає. що іноді вона не розуміла, про що говорить її брат. Згідно позовної заяви, брат повідомив позивачці, що невстановлені особи примушували його підписувати невідомі папери, але він відмовлявся, і що всі його документи та документи на усе майно забрали невстановлені особи. Також, він повідомив позивачці, що він перебував на лікуванні у лікарні, куди його відправили невстановлені особи. За таких обставин, позивачка вважає, що заповіт, складений на користь малолітньої [PERSON] кизи, є недійсним, а тому вона звернулась до суду із вищевказаним позовом. Позивачкою до подання позову була подана заява про забезпечення позову, яка була частково задоволена ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.05.2023р. по справі №521/12479/23, а саме: заборонено приватному нотаріусу ОМНО Сімаченко С.Л. видавати свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; заборонено суб?єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо спадкового майна [PERSON] , померлого [INFO] ; в решті заяви - відмовлено Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 15.06.2023 року справа розподілена для подальшого розгляду судді Леонову О.С. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.06.2023 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 10.07.2023 року представник позивачки подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, клопотання про витребування доказів та заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2023 року у вищевказаній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. 31.07.2023 року представник позивачки подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про оцінку майна, згідно якої найбільш імовірна вартість квартири загальною площею 92,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , складає 1 657 901,00 гривень. 28.09.2023 року представник відповідача - адвокат Швець Віталій Федорович, який діє на підставі ордеру №1105478 від 19.09.2023 року, , що виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", подав до суду відзив в інтересах [PERSON] , яка діє як законний представник від імені її малолітньої доньки - [PERSON] , у якому просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступні обставини. Відповідачка стверджує, що викладі у позові обставини не підтверджують довірительних відносин між [PERSON] та позивачкою - [PERSON] , оскільки вони навпаки підтверджують факт байдужості до життя [PERSON] , та лише зацікавленості в його майні. Згідно відзиву на позовну заяву, у випадку, якщо [PERSON] дійсно піклувалась про свого брата, а його стан викликав в неї занепокоєння, то вона мала повне право займатись його медичним обстеженням, лікуванням від алкоголічної залежності та здійснювати будь-які інші дії, які б дійсно підтверджували факт піклування про брата. Відповідачка зазначає, що якщо [PERSON] знала про реальний тиск на свого брата з боку невідомих осіб та те, що його лікують невідомими препаратами, то в першу чергу, піклуючись про свого брата, вона повинна була звернутись із відповідною заявою до правоохоронних органів з метою упередження можливих протиправних дій відносно нього, проте жодних дій та доказів того, що відносно [PERSON] вчинялись будь-які дії протиправного характеру з боку відповідача або інших осіб, позивачем не надано, окрім власних припущень позивачки. Відповідачка стверджує, що [PERSON] навчався та близько товаришував з рідним братом відповідачки - [PERSON] . Фактично вони були друзями та сусідами, постійно спілкувались та за будь-якої необхідності померлий [PERSON] звертався саме за допомогою до [PERSON] . В студентські роки брат відповідача та сама відповідачка товаришували з [PERSON] . Згідно відзиву, відповідачка та померлий часто бачилися та спілкувались між собою, з 2013 року відповідачка проживала в квартирі, яка належала сім`ї померлого. Відповідачка вважає, твердження позивачки стосовного того, що заповідач постійно знаходився під дією наркотичних речовин, алкогольних напоїв, у зв?язку з чим, на думку позивача, заповіт був підписаний ним не усвідомлено та під тиском сторонніх осіб, є надуманими. 18.10.2023 року представник відповідачки подав до суду клопотання про виклик свідків : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2024 року клопотання позивачки про витребування доказів та залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було задоволено. Відповідно до Наказу №1-в/тр/с від 18.01.2024 року суддя [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначити призначений повторний автоматизований розподіл даної судової справи 07.02.2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.02.2024 року вищезазначену цивільну справу прийнято суддею до свого провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. 06.06.2024 року представник позивачки подала до суду клопотання, у якому просила долучити до матеріалів справи копію спадкової справи, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2024 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивачка не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. [PERSON] та її представник в судове засідання з`явились, просили відмовити у задоволенні позовної заяви. Суди здійснюють правосуддя з метою захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного об`єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу. Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 02.11.2004 р. №15-рп-2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу і рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №11182, серія свідоцтва [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , був двоюрідним братом позивачки, що підтверджується відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Суд встановив, що [PERSON] був батьком [PERSON] , [INFO] , (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00038250397 від 25.01.2023 року) та [PERSON] , [INFO] (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0038250350 від 25.01.2023 року народження), у свою чергу [PERSON] , [INFO] , є матір`ю позивачки - [PERSON] , [INFO] , (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0038248215 від 25.01.2023 року народження), а [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0038248056 від 25.01.2023 року народження). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] , [INFO] , є належною позивачкою у справі. Судом встановлено, що за життя [PERSON] , [INFO] , та який помер [INFO] , 10.02.2022 року склав заповіт, яким він заповідав усе своє майно на користь [PERSON] , [INFO] , та який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовим Д.С. і зареєстрований в нотаріальному реєстрі заповітів за №105. 23.01.2023 року позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємиця за законом п`ятої черги на спадкове майно, яке відкрилось після його смерті, а саме: на частку квартири [ADDRESS] . 03.04.2023 року нотаріусом позивачці було повідомлено, що 31.03.2023 р. відповідач - [PERSON] кизи, яка діє від імені малолітньої доньки [PERSON] . кизи, подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] , згідно якого малолітня [PERSON] . кизи є єдиною спадкоємицею після померлого [PERSON] . Позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що заповіт 10.02.2022 року складений [PERSON] , яким він заповідав усе своє майно на користь [PERSON] , [INFO] , є недійсним, оскільки заповіт був підписаний [PERSON] у недієздатному стані тобто у стані, коли він не усвідомлював власні дії та окремо зазначає, що заповіт був підписаний ним під тиском відповідача не з його власної волі. В тексті позовної заяви, [PERSON] неодноразово посилається на те, що заповідач [PERSON] постійно знаходився під дією наркотичних речовин, алкогольних напоїв, у зв?язку з чим, на думку позивачки, заповіт був підписаний ним не усвідомлено та під тиском сторонніх осіб, тому він повинен бути визнаний недійсним, проте, суд зазначає, що наведені доводи позивача не підтверджуються жодними належними доказами (медичними висновками, зверненнями до правоохоронних органів, тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно до ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має особа яка досягла 18 років. Судом встановлено, що на момент вчинення правочину [PERSON] було 32 роки, тобто він мав повну цивільну дієздатність, жодних рішень суду щодо обмеження його цивільної дієздатності або визнання його недієздатним не має. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам в закову, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на не право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є неодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд зазначає, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, за клопотанням сторони, може призначити судово-психіатричну експертизу , оскільки справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи сторонами не подавалось. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов?язкове призначення судово-психіатричної експертизи Експертизою обов?язково повинен досліджуватись саме момент складення особою заповіту та факт розуміня значення своїх дій та керування ними саму у момент підписання заповіту, а не в окремі проміжки часу до моменту його підписання. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на принущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: 20 грудня 2021 року у справі №635/3664/16-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі №639/348/17. З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц, у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов?язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові суду від 12 лютого 2014 року у справі N 6-165ц13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Отже, наведені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] (сусідка), [PERSON] , (сусідка), [PERSON] (сусідка) та [PERSON] (брат відповідачки). Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона проживала по сусідству із померлим [PERSON] та відповідачкою більше 20 років. [PERSON] зазначила, що померлий [PERSON] вважав сім`ю [PERSON] як своїх рідних родичів, сім`я [PERSON] допомагала [PERSON] , коли у нього померла матір, сім`я [PERSON] займалась похованням [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] з своїми родичами не спілкувався та вони йому не допомагали. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона проживала по сусідству із померлим [PERSON] та відповідачкою з 2003 року у [ADDRESS] . [PERSON] зазначила, що родичів [PERSON] вона бачила лише двічі, коли померла матір [PERSON] та коли помер [PERSON] . [PERSON] зазначила, що родичі хотіли поховати [PERSON] у Вінницькій області. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона допомагала [PERSON] поновити його особисті документи та документи на його майно, які зникли в оригіналі. Згодом, [PERSON] повідомив свідку, що він склав заповіт на доньку [PERSON] . [PERSON] повідомила суду, що такий вибір [PERSON] зробив тому, що його рідні ніяким чином йому не допомагали ні після смерті його матері, ні після смерті його батька. Свідок [PERSON] повідомив суду, що з [PERSON] він знайомий та дружив з двох років, вони разом навчались в школі та у виші. Свідок [PERSON] повідомив суду, що коли померла матір [PERSON] , до [PERSON] приїхали родичі із Вінницької області та забрали його особисті документи та документи на майно [PERSON] , у похованні матері [PERSON] участі не приймали. Свідок [PERSON] повідомив суду, що [PERSON] , остерігаючись, того, що його родичі заберуть усе його майно, вирішив спочатку передати своє майно для [PERSON] , а потім вирішив скласти заповіт на доньку [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив суду, що [PERSON] боявся, що його родич заберуть його до Вінницьколї області та продадуть усе його майно. Суд, дослідивши матеріали справи, не знайшов належних та допустимих доказів, що заповіт складений [PERSON] є недійсним, а лише той факт, що заповіт складений на ім`я особи, яка не є його родичем та припущення позивачки, що [PERSON] за життя вживав спиртні та забороні речовини, не можуть визнаватись судом належними доказами недійсності заповіту. Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Враховуючи, що позивачкою, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він покликається як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. ст. 34, 203, 215, 225, 1234 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12 -13, 76, 77, 82, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, СУД - ,

Outcome: dismissed