Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позиції учасників справи. У травні 2024 року позивач [PERSON] (далі по текстру позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), в якому просила: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . - змінити спосіб стягнення аліментів, а саме збільшити їх розмір, з частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги обґрунтовано тим, що перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Внаслідок того, що спільне сімейне життя сторін не склалось та було фактично припиненим, шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.07.2014. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, усі питання забезпечення дитини вирішуються матір`ю одноособово. Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22.07.2014 на користь позивача на утримання доньки з відповідача було стягнуто аліменти у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19 червня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 30.06.2016 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Відповідач матеріально не допомагає, аліменти на утримання доньки [PERSON] не платить, рішення суду не виконує. Внаслідок чого згідно з розрахунком державного виконавця Мережко А. станом на 01.01.2024 заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 402 808,04 грн. Відповідач, на сьогодні, є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині [NUMBER] Чернігівська обл., таким чином його матеріальне становище порівнюючи з дня винесення рішення про стягнення аліментів змінилося. Позивач вказує, що визначених за рішенням суду від 22.07.2014 аліментів на сьогоднішній день для повноцінного виховання доньки у реаліях сьогодення не вистачає. Доньці вже 10 років, потреби дівчинки в такому віці зростають. [PERSON] потрібне повноцінне харчування, для розумової та фізичної активності. Одяг, шкільна канцелярія, відвідування гуртків, періодичні лікування. Враховуючи витрати на утримання дитини, зміну матеріального стану відповідача позивач вважає за доцільне просити про зміну способу стягнення з відповідача аліментів, а саме: у твердій грошовій сумі в розмірі - 15 000,00 грн. Крім того, відповідач, достовірно знаючи про місцезнаходження своєї доньки не відвідує її, станом здоров`я чи успіхами у навчанні не цікавиться, участі в її вихованні та утриманні не приймає, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Будучи зобов`язаним створити умови для проживання, виховання та розвитку дитини, відповідач самоусунувся від піклування та виховання своєї доньки [PERSON] , не опікується нею. Відповідач не піклується про її духовний розвиток, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не забезпечує дитині необхідного харчування та лікування, а в реаліях повномасштабної війни не турбується про психологічний стан доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Тому, просить позбавити відповідача батьківських прав та змінити спосіб стягнення аліментів. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельник О.В. скористалась правом надання відзиву (а.с.49-55), у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, при цьому зазначає, що пред`являючи позов про зміну способу стягнення аліментів, визначених у частці від доходу, позивач не надала суду будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів, та зміни їх сімейного стану, хоча це є її процесуальним обов`язком, а тому зазначені у позовній заяві обставини не є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Щодо наявної заборгованості зі сплати аліментів, то з наданого позивачем розрахунку заборгованості по аліментах Долинського ВДВС у Кроповницькому районі Кіровоградської області, видно, що відповідач сплачував аліменти до березня 2022 року щомісячно, в різних сумах за можливістю, часто навіть значно більших ніж було нараховано. Заборгованість, яка виникла була пов`язана з пізнім зверненням позивача до виконавчої служби і нарахуванні аліментів за попередній період часу. З 24.02.2022 відповідач проходить службу у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] і з того часу має стабільний великий дохід як військовослужбовець. З наданого позивачем розрахунку видно, що державний виконавець провів перерахунок заборгованості і вже два року щомісячний обсяг аліментів є великим, значно більшим ніж мінімальний гарантований розмір та навіть більшим ніж просить збільшити позивач в позовних вимогах. Також, позивачем не доведено жодними доказами збільшення витрат на утримання дитини, погіршення свого матеріального стану в порівнянні з часом коли аліменти були присудженні. Крім того, сторона відповідача просить взяти до уваги наявність у відповідача нової сім`ї та дитини від другого шлюбу. Щодо вимог про позбавлення батьківських прав відповідач зазначає, що позивач не надала докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовна вимога. На підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків надано тільки довідку з навчального закладу за період з 01 вересня 2023 року та докази заборгованості зі сплати аліментів. Жодного іншого доказу надано не було. Сторона відповідача відповідально стверджує про неправдивість вказаного ухилення і абсолютно заперечує проти позбавлення батьківських прав. Оскільки, відповідач вже третій рік перебуває на військовій службі і не має змоги в повній мірі виконувати батьківські обов`язки, оскільки фізично не може приймати участь. Однак він спілкується з донькою, приймає участь у її житті наскільки це можливо в теперішніх умовах. Після демобілізації відповідач зможе в більш повній мірі прийняти участь в житті доньки та її вихованні. 31.07.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Лихоти О.В. до суду надійшли письмові пояснення (а.с.75-77), у яких вказує, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача твердить, що відповідач виконує батьківські обов`язки та бере участь у вихованні, однак як вбачається з розрахунку Долинського відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області з грудня 2019 року [PERSON] жодних виплат на користь дитини не здійснював та станом на 01.01.2024 має заборгованість по аліментах 402 808, 04 грн. Крім того, згідно посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] є інвалідом з дитинства з 22.05.2013 та потребує спеціального догляду, регулярних відвідувань лікарів, обстежень. Як вбачається з довідки ОК- 5 [PERSON] її заробітної плати не достатньо для утримання дитини з інвалідністю. Враховуюючи, що відповідач є військовослужбовцем, він має можливість утримувати дитину, а наявність такої великої заборгованості свідчить лише про те, що виховання дитини та її утримання лижать на плечах матері. Матеріальне становище [PERSON] є недостатнім для утримання дитини з інвалідністю, однак матеріальне становище відповідача дає йому можливість утримувати дитину, проте відповідач принципово ухиляється. В судових засіданнях представник позивача - адвокат Лихота О.В. підтримала вимоги позову щодо зміни розміру аліментів та позбавлення батьківських прав повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та додаткових поясненнях, зазначивши також про те, що батько не бере належної участі у вихованні доньки. В судових засіданнях представник відповідача - адвокат Мельник О.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на викладене у відзиві. Крім того зазначила, що відповідач проходить службу у військовій частині і має менше часу та можливостей на спілкування з донькою, однак він цікавиться її життям, успіхами, здоров`ям. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялись належним чином, направили до суду лист з проханням розглядати справу за відсутності представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надати висновки щодо позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити до розгляду по суті. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, вислухавши сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний актовий запис № 1443 та видано свідоцтво про народження дитини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. 22 липня 2014 року ухвалено рішення Деснянського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19 червня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку Долинського відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області заборгованість по сплаті аліментів, станом на 01.09.2024 становить 277 769,67 грн. Відповідно до висновку від 24.09.2024, орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки враховуючи те, що батько дитини виявляє стійкий намір спілкуватись з донькою, та щодо позбавлення батьківських прав заперечує, сплачує аліменти та заборгованість по аліментах, що свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344 св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 року у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. У даній справі, судом не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки. Вказане встановлено також й висновком органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 102-4037 від 24.09.2024 щодо недоцільності позбавлення [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Приймаючи до уваги те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З наведеного слідує, що відповідач, не має реальну можливість щодо виконання на мінімальному рівні своїх батьківських обов`язків, при цьому не нехтує батьківськими обо`вязками, не ухиляється від їх виконання, а намагається встановити контакт для спілкування та виховання дитини-доньки. Тому саме такий крайній захід державного реагування як позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки НЕ є необхідним і достатнім для забезпечення прав дитини передбачених законодавством. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів. Позивач просить задовольнити її вимоги та збільшити розмір аліментів з 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) на тверду грошову суму у розмірі 15 000,00 грн. на дитину щомісячно, вказуючи на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання доньки. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст. 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Таким чином, аналізуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Крім того, судом встановлено, що з 24.02.2022 відповідач проходить службу у військовій частині і з того часу має стабільний великий дохід як військовослужбовець та з наданого позивачем розрахунку видно, що державний виконавець провів перерахунок заборгованості і вже два роки щомісячний обсяг аліментів є великим, значно більшим ніж мінімальний гарантований розмір та навіть більшим ніж просить збільшити позивач в позовних вимогах. Крім того, суд бере до уваги наявність у відповідача нової сім`ї та дитини від другого шлюбу. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову в частині зміни розміру аліментів, передбачених ст.192 СК України. Відтак, доказів того, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану її здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про збільшення розміру аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed