Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

29.09.2023 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] (законний представник [PERSON] ), треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Верховецька В.Е., Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради, як орган опіки та піклування, про визнання договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 14.05.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки. Згідно вищезгаданих договорів він безоплатно передав відповідачу, а відповідач прийняв у дар житловий будинок, земельні ділянки, площею 0,1836 га, кадастровий номер: 1221486200:05:005:0038, які розташовані за адресою: у [ADDRESS] . Зазначив, що вищезгадані договори були укладені ним під впливом помилки, а саме він помилився, щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін. У зв`язку з чим просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 14.05.2019, земельної ділянки, площею 0,1836 га від 14.05.2019, які розташовані за адресою: у [ADDRESS] укладений між ним та [PERSON] та скасування реєстрації права власності. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2024 року відкрито провадження по справі і призначено підготовче засідання. 21.03.2024 представником відповідача адвокатом Ремез К.І. подано до суду відзив на позов. Згідно поданого відзиву представником відповідача наведено твердження того, що дані договори були укладені відповідного до норм чинного законодавства, з дотриманням усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому просить суд відмовити у задоволені позову. 30.05.2024 року постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивач адвокат Снігур А.С. підтримав заявлені вимоги, просив такі задовольнити, надав суду пояснення. Законний представник відповідача - [PERSON] та її представник адвокат Кулікова Г.Д. позов не визнали, просили відмовити у задоволенні такого. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Верховецька В.Е. в судове засідання не з`явилась надала пояснення в яких зазначила, що про посвідчення договору довічного утримання, за яким [PERSON] був би набувачем нерухомого майна, не могло бути і речі ,так як відповідно до ст. 746 ЦК України набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична або юридична особа та очевидно, що десятирічна дитина не може здійснювати нагляд та надавати утримання, тощо. В своїй заяві просила справу розглядати без її участі, проти позову заперечувала в повному обсязі та вважала його необґрунтованим. Представник третьої особи Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради, як орган опіки та піклування надали заяву про проведення судового засідання без їх участі. Суд заслухавши пояснення представника позивача, законного представника відповідача, представника відповідача, дослідивши подані до матеріалів справи письмові документи, вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, судом було встановлено, що 14.07.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1836 га за адресою: [ADDRESS] , та договір дарування на будинок за адресою [ADDRESS] . Зазначені договори були засвідчені нотаріусом Верховецькою В.Е., на підставі чого зареєстровано право власності на вищезгадані об`єкти нерухомості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати у спірному будинку. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що не знайшли підтвердження в суді твердження представника позивача про те, що позивач помилявся щодо правової природи правочину та відсутність його волевиявлення на передачу свого майна. Адже, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] .. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає земельну ділянку та будинок [PERSON] , отже, позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 229-233, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed