Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

26.08.2024 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування поданого позову вказано, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 24.11.2017 по 19.01.2024 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. У період перебування у шлюбі 06.04.2018 ними була придбана квартира [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу квартири. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки, позивач вважає спірну квартиру спільної власністю подружжя, він звернувся до суду та просив визнати за ним частку квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 28.08.2024 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.09.2024. 24.09.2024 в підготовче судове засідання з`явились представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] , які не заперечували проти призначення справи до судового розгляду. Відзив на позов відповідачкою не подано. 24.09.2024 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд по суті на 14.10.2024. 14.10.2024 в судове засідання з`явилась відповідач [PERSON] , однак розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою позивача та його представника до суду. В судовому засіданні 30.10.2024 представник позивача, адвокат Андрієвський О.А., поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Зазначив, що [PERSON] та відповідач [PERSON] з 24.11.2017 по 19.01.2024 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. У період перебування у шлюбі 06.04.2018 ними була придбана квартира [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідачка з дітьми продовжує проживати у спірній квартирі. Представник позивача зауважив, що дана квартира була придбана сторонами в період шлюбу, а тому позивач вважає її спільною власністю подружжя, у зв`язку із чим просить суд виділити йому частку спірної квартири. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилась та про причини неявки не повідомила. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї. Такі правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна вчинені одним із подружжя під час шлюбу вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї. Так, судом встановлено, що з 24.11.2017 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2024 (а.с. 7-8). В період шлюбу, згідно договору купівлі продажу квартири від 06.04.2018, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . 06.04.2018 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на дану квартиру (а.с. 9-10, 11). В п. 4.4 даного Договору зазначено, що Договір укладається зі згоди чоловіка покупця [PERSON] . З довідки Виконавчого комітету Славутської міської ради від 09.08.2024 № 4249/26-13 слідує, що за вказаною вище адресою значаться зареєстрованими: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). З технічного паспорту на квартиру вбачається, що її площа становить 50,9 кв.м., квартира складається із однієї кімнати площею 27,6 кв.м., кухні площею 9,2 кв.м., вбиральні площею 9,0 кв.м., квартира обладнана лоджією площею 5,1 кв.м. (а.с. 12). Таким чином, з урахуванням наведених вище норм закону, дана квартира, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому за позивачем слід визнати право на частки квартири, у зв`язку із чим позов слід задовольнити. Стосовно розподілу судових витрат, судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду, позивач не бажає стягувати із відповідачки.

Outcome: approved