Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. У травні 2024 року заявник [PERSON] , звернулась до Дніпропетровського районного суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначена заява було розподілена до провадження судді Бойка О.М. В заяві [PERSON] просить суд встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП - [NUMBER] ), разом з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме: до [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви заявник вказував на те, що матір`ю [PERSON] була [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . 11 червня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Підгородненською міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровській області про що було складено відповідний актовий запис №109, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] видане 11 червня 1981 року. Після укладення шлюбу присвоєно прізвища [PERSON] . Мати заявниці та [PERSON] , за життя були зареєстровані з 1984 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується домовою книгою. З 1984 року вони фактично проживали однією сім`єю разом. 17 листопада 1990 року уклавши шлюб з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що відділом РАЦС Підгородненського міського виконкому зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] . З 1991 року заявниця має реєстрацію адреси місця проживання по [ADDRESS] де також зареєстровані діти заявниці, що підтверджується витягом №269 відділу організації надання адміністративних послуг Підгороненскьої міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06.05.2024 та довідкою ЦНАТ Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06.05.2024 №202. [INFO] помер вітчим заявниці - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 03 листопада 2021 року, яке видано відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №400. Весь період життя з 1981 року по день смерті вітчима - [PERSON] , заявниця постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , піклувалася про нього, доглянула за ним до смерті і поховала його, що підтверджується наявним лікарським свідоцтвом про смерть №837 від 25 жовтня 2021 року, свідоцтвом про поховання № [NUMBER] . Крім того, факт проживали зі спадкодавцем однією сім`єю підтверджуються наявністю спільних фото із спадкодавцем та оригіналів документів: Трудова книга, Пенсійне посвідчення, Військовий квиток, які зберігаються у заявниці. Із наведених обставин і доказів заявниця вважає, що вбачається, що [PERSON] постійно проживала однією сім`єю разом зі спадкодавцем [PERSON] більше п`яти років до його смерті однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , що є підставою визнання її спадкоємицею за законом четвертої черги. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Звернувшись до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 грудня 2022 року відповідно до якої відмовлено [PERSON] у вчиненні дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки не підтверджуються родинні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем, а також відсутній факт проживання однією сім`єю, згідно рішення суду. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі заявниці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті вітчима - [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] вимушена звертатись до суду. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] вимоги заяви підтримав та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до суду не з`явився. Про час та місце належним чином повідомлені. Клопотань не надавали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обґрунтування заяви та вказала, що [PERSON] дійсно проживала разом із [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обґрунтування заяви та вказала, що [PERSON] дійсно проживала разом із [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обґрунтування заяви та вказав, що [PERSON] дійсно проживала разом із [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає, що, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення У відповідальності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції. Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Встановлено, що матір`ю [PERSON] була [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . 11 червня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Підгородненською міською радою Дніпропетровського району Дніпропетровській області про що було складено відповідний актовий запис №109, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] видане 11 червня 1981 року. Після укладення шлюбу присвоєно прізвища [PERSON] . Мати заявниці та [PERSON] , за життя були зареєстровані з 1984 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується домовою книгою. З 1984 року вони фактично проживали однією сім`єю разом. 17 листопада 1990 року уклавши шлюб з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що відділом РАЦС Підгородненського міського виконкому зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] . З 1991 року заявниця має реєстрацію адреси місця проживання по [ADDRESS] де також зареєстровані діти заявниці, що підтверджується витягом №269 відділу організації надання адміністративних послуг Підгороненскьої міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06.05.2024 та довідкою ЦНАТ Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06.05.2024 №202. [INFO] помер вітчим заявниці - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 03 листопада 2021 року, яке видано відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №400. Весь період життя з 1981 року по день смерті вітчима - [PERSON] , заявниця постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , піклувалася про нього, доглянула за ним до смерті і поховала його, що підтверджується наявним лікарським свідоцтвом про смерть №837 від 25 жовтня 2021 року, свідоцтвом про поховання № [NUMBER] . Крім того, факт проживали зі спадкодавцем однією сім`єю підтверджуються наявністю спільних фото із спадкодавцем та оригіналів документів: Трудова книга, Пенсійне посвідчення, Військовий квиток, які зберігаються у заявниці. Із наведених обставин і доказів заявниця вважає, що вбачається, що [PERSON] постійно проживала однією сім`єю разом зі спадкодавцем [PERSON] більше п`яти років до його смерті однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , що є підставою визнання її спадкоємицею за законом четвертої черги. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Звернувшись до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 грудня 2022 року відповідно до якої відмовлено [PERSON] у вчиненні дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки не підтверджуються родинні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем, а також відсутній факт проживання однією сім`єю, згідно рішення суду. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі заявниці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті вітчима - [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] вимушена звертатись до суду. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В п.2 Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснює, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із завою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З гідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 21 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справі про спадкування», до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно ч. 2 ст. З Сімейного Кодексу України, - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначено, у ч.4 даної статті, - сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Тобто, ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, проживання в одному приміщенні, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Відповідно до абз.1, 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від30.05.2008р.№7«Про судову практику у справах проспадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК (2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини установлюється строку шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голден проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обґрунтування заявлених вимог, суд вирішує дану справу з врахуванням наступних мотивів та норм права. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що заяву подано правомочною особою, яка перебуває в родинних відносинах з особою стосовно якої вирішується питання встановлення факту. При таких обставинах суд вважає, що встановлення факту проживання [PERSON] разом з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси осіб та має для заявника [PERSON] юридичне значення, а тому підстав для відмови у задоволенні цієї заяви, судом не встановлено. Як вбачається з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи наведе, суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки, від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, діючим законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, воно не пов`язано з наступним вирішенням спору про право і встановити його іншим шляхом неможливо, у зв`язку із чим, заява підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved