Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

16 липня 2024 року МТСБУ звернулось до суду із позовом до [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування» (вхідний № 5413/24-вх), на обґрунтування якого позивач зазначив, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 06.04.2023 року у справі про адміністративне правопорушення № 753/5064/23 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної події, яка сталася 24.01.2023 року у [ADDRESS] , під час керування транспортним засобом марки «AUDI», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою також встановлено, що в результаті порушення відповідачем Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 був пошкоджений транспортний засіб марки «HYUNDAI», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який в свою чергу здійснив зіткнення з автомобілем марки «FORD», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в результаті ДТП транспортні засоби отримала механічні пошкодження. В результаті даної ДТП, що сталася з вини відповідача, був пошкоджений автомобіль марки «HYUNDAI», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , а на момент ДТП автомобілем керував [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209350258 терміном дії з 08.06.2022 року по 07.06.2023 року. На час скоєння даної ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим, водій пошкодженого автомобіля «HYUNDAI», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] звернувся до МТСБУ з відповідним повідомленням про ДТП. Згідно Звіту № 22/М/2023 від 07.02.2023 року про оцінку вартості відновлюваного ремонту автомобіля «HYUNDAI», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП, складеного ТОВ «Незалежна Експертна Компанія», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI», державний номерний знак [NUMBER] , з урахуванням фізичного зносу складників автомобіля складає: 98657,77 гривень (без ПІДВ). 15.02.2023 власниця пошкодженого автомобіля [PERSON] подала до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування. Позивач розглянув повідомлення і заяву потерпілого та у зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, видав Наказ № 3/7338 від 20.04.2023 року про виплату власнику відшкодування спричиненої відповідачем шкоди. Загальна сума виплат МТСБ України по цій страховій справі складає 89415,42 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 921248 від 24.04.2023 року. Крім того, МТСБУ було сплачено ТОВ «Незалежна Експертна Компанія» грошові кошти за послуги аварійного комісара (за огляд авто та збір документів) у розмірі 1450,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 920296 від 03.04.2023. Таким чином, зважаючи на те, що постанова суду в адміністративній справі, за якою відповідача визнано винним у вчиненні ДТП, набрала законної сили і на підставі даного рішення потерпілій стороні відшкодована матеріальна шкода, у МТСБУ виникло право зворотної вимоги саме до відповідача як до винної особи в розмірі понесених витрат, що складають 90865,42 гривень, так як дана особа на момент ДТП не мала договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Просили стягнути з [PERSON] на користь МТСБУ грошові кошти в розмірі 90865,42 гривень, поклавши судові витрати на відповідача (а. с. 1 5). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 5413/24-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1172/24 (провадження № 2/631/514/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В (а. с. 1, 27). На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача до [PERSON] , відповідь на який отримано за вхідним № ЕП-1607/24-вх та № 6308/24-вх від 26.08.2024 року (а. с. 30, 31, 34, 35). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 27.08.2024 року, позовну заву МТСБУ до [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування» прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом (повідомленням) сторін (а. с. 36 40). Такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- у цій цивільній справі судом не вчинялись. Отже, з огляду на предмет позову та згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 1 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Представник позивача адвокат Глузд О. В., що діє на підставі довіреності, виданої 22.12.2023 року за вихідним № 6-01/210 генеральним директором Берназюком О. із строком дії до 31.12.20204 року, у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак разом із позовом надала заяву з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі й просить його задовольнити (а. с. 6, 7). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Правилом частин 8 11 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України унормований прядок, за яким особи вважаються повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Зокрема, у відповідності до пункту 1 та 4 частини 8 наведеної вище статті днем вручення судової повістки є день вручення її під розписку та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених представника позивача та відповідача поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Проте відповідно до змісту частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України судом 07.11.2024 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи й вирішено за можливе розглянути її на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Вказане узгоджується з правозастосовною практикою касаційного суду, який неодноразово зауважував на те, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва, прийнятою 06.04.2023 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної події, яка сталася 24.01.2023 року по [ADDRESS] під час керування транспортним засобом марки «AUDI», державний номерний знак [NUMBER] , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу та встановлено, що в результаті порушення Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, пошкоджений транспортний засіб та завдано матеріальної шкоди іншому учаснику цієї ДТП автомобілю марки «Ford», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є потерпілий - [PERSON] (а. с. 12). 27.01.2023 року [PERSON] звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо транспортну пригоду, яка сталася 24.01.2023 року о 13 годині 29 хвилин по вулиці Харківське шосе, будинок № 60 в місті Києві, учасниками якої є автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіль марки «FORD FOCUS», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіль марки «HYUNDAI GETZ», державний номерний знак [NUMBER] , та автомобіль марки «AUDI 100», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (а. с. 8 - 9). Відповідно до звіту № 22/М/2023, складеного 07.02.2023 року НЕЗАЛЕЖНОЮ ЕКСПОРТНОЮ КАМПАНІЄЮ «НЄК», оцінка вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП, складає 98657,77 гривень (а. с. 13 20). 15.02.2023 року [PERSON] звернулась до МТСБУ із заявою, в якій відповідно до статті 35 та пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просила здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, що сталася 24.01.2023 року по вулиці Харківське шосе, будинок № 60 в місті Києві (а. с. 21). Полісом № 209350258 від 06.06.2022 року [PERSON] в ПАТ «СТАХОВА КОМПАНІЯ «САЛАМДРА» обов`язково застрахував цивільно правову відповідальність як власника наземний транспортних засобів марки «HUYNDAI SONATA» з державним номерним знаком [NUMBER] (а. с. 11). Відповідно до наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 03.10.2023 року № 3/7338 та довідки № 1 від 19.04.2023 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, [PERSON] призначено до виплати суму заподіяної шкоди внаслідок ДТП в розмірі 89415,42 гривень (а. с. 22). Як убачається з платіжного доручення № 921248 від 24.04.2023 року на рахунок [PERSON] МТСБУ перераховано 89415,42 гривень згідно наказу від 20.04.2023 року № 3/7338 (а. с. 23). Як убачається з платіжного доручення № 920296 від 03.04.2023 року «МТСБУ» оплатила послуги аваркома (експерта) по справі № 90043 в сумі 1450,00 гривень згідно з рахунком № 37 від 08.02.2023 року, транспортний засіб [NUMBER] (а. с. 24). 23.04.2023 року Моторне (транспортне) страхове бюро України направив лист на адресу [PERSON] з прохання компенсувати витрати, які були виплачені [PERSON] внаслідок ДТП та у зв`язку із встановленням вини [PERSON] у зазначеній ДТП (а. с. 25). Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» та Цивільного кодексу України. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 3 частини 2 статті 11\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до положень частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до частини 1 та 2 статті 1187\~Цивільного кодексу\~України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови №\~6\~від 27\~березня 1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди» роз`яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188\~Цивільного кодексу\~України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з статтею 1191\~Цивільного кодексу\~України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до підпункту а) пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. На підставі пункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем МТСБУ потерпілій [PERSON] було виплачено страхове відшкодування в сумі 89415,42 гривень. А також, цивільно правова відповідальність відповідача [PERSON] не була застрахована, а тому він як особа, яка винна у настанні дорожньо транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу позивачу МТСБУ завдану шкоду, з урахуванням сплати витрат на роботу аварійного комісара 1450,00 гривень. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] «Про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування», суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 й підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Із зазначеним позовом МТСБУ звернулось до суду у 2024 році, та його позовна заява містить одну вимогу майнового характеру: стягнути заборгованість у загальній сумі 90865,42 гривень. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви МТСБУ додало документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 3028,00 гривень (а. с. 1). Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду позовної заяви із вимогою майнового характеру в порядку позовного провадження судовий збір повинен справлятися в розмірі 1,5% ціни позову, тобто 1,5% х 90865,42 гривень = 1362,98 гривень, але не менш 3028,00 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 1 = 3028,00 гривень, та не більше 1059800,00 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 350 = 1059800,00 гривень. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог МТСБУ та можливість задоволення його вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 3028,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved