Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

В провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла вказана справа. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23.08.1974 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.08.1974 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2022 року. За час перебування у шлюбі, [PERSON] набув право власності на садовий будинок, який розташований у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, 10.12.2013. Однак, після смерті чоловіка позивачка звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, де дізналася, що їх спільне майно вищевказаний садовий будинок за договором дарування від 10.01.2014 року подаровано [PERSON] відповідачці. Ознайомившись з умовами договору дарування від 10.01.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 38 встановлено, що [PERSON] подарував відповідачці садовий будинок, який розташований у [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської обалсті 10.12.2013. Пунктом 1.3 вказаного Договору передбачено, що садовий будинок, що дарується, розташований на земельній ділянці площею 0,095 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485202:02:003:5024, цільове призначення для ведення садівництва. Право власності за відповідачкою зареєстровано 10.01.2014, номер запису про право власності 4201464. У п. 14 Договору дарування від 10.01.2014 передбачено, що відповідно до заяви [PERSON] (дарувальника), останній в шлюбі не перебуває, садовий будинок, який є предметом договору, є його особистою приватною сласністю, прав щодо нього у третіх осіб немає за ст. 57 Сімейного кодексу України. Однак, на час укладення договору дарування від 10.01.2014 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тобто при укладенні договору дарування не були дотриманні спеціальні правила, встановлені для відчуження спільного майна подружжя, а саме: письмова згода другого з подружжя на відчуження майна, яке передається в дар. [PERSON] приховав від позивачки, що він має номер подарувати нерухоме майно відповідачці та не запитав у позивачки згоди на відчуження майна шляхом дарування, чим порушив права позивачки. Позивачка жодної згоди на укладення договору дарування садового будинку не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самого договору або такої згоди. Нотаріус при посвідчені договорів не переконався в тому, чи не порушують дані правочини права і охоронювані законом інтереси сторін за договором та третіх осіб, зокрема, право власності на дане нерухоме майно позивачки, не пересвідчились чи перебуває [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, не пересвідчилась чи є письмова згода другого з подружжя, оформлена нотаріально, на відчуження нерухомого майна шляхом дарування. На підставі вище наведенного, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування садового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 10 січня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Уманською Мариною Афанасіївною, зареєстрований в реєстрі за № 38 та стягнути з відповідачки понесені судові витрати. 10.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 14.02.2023 року відповідач через канцелярію суду зареєструвала відзив на позовну заяву, у якому остання протии задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд у його задоволенні відмовити. 25.05.2023 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Уманської Марини Афанасіївни. 25.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено клопотання задовольнити. Витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Уманської Марини Афанасіївни (03110, м. Київ, вул. Соломянська, 5, офіс 106) матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору дарування садового будинку, між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого 10.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі № 38. 03.06.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначити до розгляду по суті. 05.11.2024 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. 05.11.2024 року представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України\~встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст.\~2,\~12,\~13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що\~ [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23.08.1974 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.08.1974 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2022 року. За час перебування у шлюбі, [PERSON] набув право власності на садовий будинок, який розташований у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, 10.12.2013. Згідно договору дарування від 10.01.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 38 встановлено, що [PERSON] подарував відповідачці садовий будинок, який розташований у [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської обалсті 10.12.2013. Пунктом 1.3 вказаного Договору передбачено, що садовий будинок, що дарується, розташований на земельній ділянці площею 0,095 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485202:02:003:5024, цільове призначення для ведення садівництва. Право власності за відповідачкою зареєстровано 10.01.2014, номер запису про право власності 4201464. У п. 14 Договору дарування від 10.01.2014 передбачено, що відповідно до заяви [PERSON] (дарувальника), останній в шлюбі не перебуває, садовий будинок, який є предметом договору, є його особистою приватною сласністю, прав щодо нього у третіх осіб немає за ст. 57 Сімейного кодексу України. Суд встановили, що спірний садовий будинок набутий померлим чоловіком позивачки за час шлюбу з нею. Тому суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірного садового будинку особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно останньому, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Згідно із частинами першою-третьою\~статті 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~статті 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України. Відповідно до частин першої, сьомої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18). Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до ч. 4\~ст. 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з частинами 1 та 2\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17 виклала правовий висновок про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину (за обставинами справи - договір іпотеки) позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369, статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у\~статті 215 ЦК України. Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правом оспорювати правочин\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті\~215,\~216 ЦК України). Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Таким чином, при вирішенні спору, суд враховує, що відповідачем у відповідності до вимог ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~не представлено суду жодних доказів та належних обґрунтувань, які б давали суду можливість встановити, що спірний садовий будинок був особистою власністю померлого, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved