Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . В обґрунтування позову позивачка зазначила, що постійно мешкає із родиною за адресою: [ADDRESS] перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на підставі рішення виконавчого комітету ЗМР від 02.03.2023 № 124. В кімнаті № 99 зазначеного будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який довгий час у кімнаті не живе, комунальні послуги не сплачує. З метою безперешкодного користування житловою площею, в якій зареєстрована позивачка, вона звернулася до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою № [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] . Ухвалою судді\~Заводського районного\~суду м.\~Запоріжжя від\~05.08.2024\~позовну заяву\~було прийнято\~до розгляду,справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судові засідання 03.09.2024, 30.09.2024 та 11.11.2024 не з`явився, про причини такої неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача. Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Відтак, враховуючи положення\~ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Запорізької міської ради та Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, які про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав, у зв`язку з чим суд відповідно до положень\~ч. 8 ст.\~178 ЦПК України\~вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] з 2015 року проживає у гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відмітки у паспорті позивачки від 06.02.2015 місцем її реєстрації зазначена адреса: [ADDRESS] (а.с. 9). З 05 березня 2018 року місцем реєстрації позивачки зазначена адреса: [ADDRESS] (а.с. 9, зворотна сторона), що також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 24.07.2024 №\~2024/008800170 (а.с. 23). З ордеру на житлову площу в гуртожитку від 28.02.2018 № 43 вбачається, що він виданий [PERSON] та посвідчує її право зайняти з сім`єю з п`яти осіб житлову площу в гуртожитку у [ADDRESS] , кімнати № 99-100/1 розміром 30,7 кв. метрів (а.с. 24). Згідно з довідкою дільниці експлуатації гуртожитків ПрАТ «Запоріжвогнетрив» від 02.07.2024 № 31-103 до 19.10.2022 в гуртожитку нумерація кімнат блоку № [NUMBER] та блоку № 2 була ідентичною. Після проведення чергової інвентаризації гуртожитку на вимогу КП «Наше місто» нумерація кімнат була впорядкована, і кімнати, що розташовані в блоці № [NUMBER] , отримали інші номери. Громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] , у гуртожитку не проживає. Місце знаходження [PERSON] адміністрації дільниці експлуатації гуртожитків невідомо. Отже, судом встановлено, що після інвентаризації гуртожитку кімнаті [PERSON] присвоєний інший номер кімнати, аніж № 99. Однак, ніяких дій з переоформлення номеру даної кімнати відповідач через непроживання у даному гуртожитку не вчинив. Натомість, номер кімнати, за якою зареєстровано місце проживання позивачки, а саме № [NUMBER] , співпадає з номером кімнати [PERSON] , який не зареєстрував у встановленому порядку своє місце реєстрації за новим номером своєї кімнати. Співпадання номерів кімнат відповідача та позивачки, на думку останньої, перешкоджає їй у праві користування житловою площею, яку вона займає і в якій зареєстрована, у зв`язку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. За приписами ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. \~У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.02.2021 у справі № 233/3516/18-ц. У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач та відповідач користуються фактично різними кімнатами, які після проведення інвентаризації та внаслідок нездійснення відповідачем дій з переоформлення номеру кімнати мають один і той самий номер. Таким чином, суд констатує, що право позивача на безперешкодне користування житловою площею, у якій вона зареєстрована, не порушено, тому у позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed