Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь його довірителя матеріальну шкоду, завдану внаслідок адміністративного правопорушення, що мало місце 25.04.2024 в сумі: 18230,00 грн на купівлю заднього скла VAG8Е9845501 на автомобіль; 3250,00 грн за встановлення нового заднього скла на автомобіль; сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 25.04.2024 о 16:35 у м. Долина по просп. Незалежності [PERSON] кинула камінь (твердий предмет) у заднє скло автомобіля марки "Audi", д.н.з. [NUMBER] , який було придбано у [PERSON] . [PERSON] , у результаті чого розбила заднє скло. В судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні даного првопорушення визнала повністю, у вчиненому розкаялася, пообіцяла подібного більше не вчиняти. 28.05.2024 Долинський районний суд Івано-Франківської області виніс постанову, якою визнав [PERSON] винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. За результатами розгляду справи було здобуто докази про наявність прямого причинного зв`язку між адміністративним правопорушенням [PERSON] та настанням наслідків у вигляді пошокодження заднього лобового скла автомобіля марки "Audi", д.н.з. [NUMBER] . Прямим доказом вини відповідачки є також і відеозапис з місця події, який долучено до даної справи. Оскільки потерпілий має беззаперечне право на відшкодування шкоди її заподіювачем у повному обсязі, позивачу має бути безсумнівно відшкодована шкода, завдана внаслідок протиправних дій відповідачки, як винуватця події, тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню вартість відновлювального ремонту, який змушений був здійснити останній. Щодо розміру відновлювального ремонту, то такий підтверджується здійсненою позивачем оплатою вартості нового заднього скла в сумі 18230 грн та вартості встановлення заднього скла в розмірі 3250 грн, що підтверджується товарним чеком від 23.05.2024, а також актом виконаних робіт від 24.05.2024. Відповідачка подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими, надуманими та такими, що не відповідають закону. [PERSON] не міг понести матеріальної шкоди, завданої внаслідок адміністративного правопорушення, що мало місце 25.04.2024, у вигляді пошкодження заднього лобового скла автомобіля марки "Ауді", д. н. з. [NUMBER] , так як станом на 25 квітня 2024 року за ним вказаний автомобіль не був зареєстрований. Отже, позивач не був власником транспортного засобу, а відтак і не був потерпілим. Станом на 25.04.2024 власником автомобіля була вона, [PERSON] Товарний чек та акт виконаних робіт, які додав позивач, свідчать лише про його витрати та не дають інформації, в який і чий автомобіль скло було встановлено. 26 травня 2024 року власником вищезазначеного автомобіля стала [PERSON] . Отже, 23.05.2024, коли [PERSON] здійснив оплату за встановлення скла, власником автомобіля була не вона (відповідачка), і його витрати відшкодовувати не повинна. Також позивач не подав довідку про доходи, щоб довести походження коштів на ці витрати. Представник позивача подав відповідь на відзив, у якому вказав, що заперечення відповідачки побудовано виключно на тому, що на дату завдання шкоди автомобілю вона де-факто зазначалася власником автомобіля, а де-юре ним не була, що підтверджено постановою суду від 28.05.2024, яка набрала законної сили та ніким не оскаржувалася. Цією ж постановою встановлено факт придбання автомобіля марки "Ауді", д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] у [PERSON] , з чим відповідачка погодилася та таку постанову не оскаржувала. Також факт продажу автомобіля позивачу відповідачкою підтверджується довіреністю від 27.12.2023, якою остання надала позивачу усі права власника вказаного транспортного засобу. Щодо факту понесення витрат [PERSON] на купівлю заднього скла до автомобіля, то ними додатково долучено до матеріалів справи виписку з ЄДРПОУ щодо ФОП [PERSON] , яка продала таке скло, а також надавала послуги по його встановленню, що підтверджує той факт, що ФОП дійсно здійснює підприємницьку діяльність. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Голуб Г.С. у судове засідання не з`явилися, останній скерував на електронну адресу суду заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити (а.с. 91). При цьому суд звертає увагу на те, що у вказаній заяві зазначено, що позивач не отримував відзив, тому вважає, що відповідачка позовні вимоги визнала, що не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи є відзив на позовну заяву, що попередньо направлений представнику позивача, який у свою чергу долучив до матеріалів справи відповідь на відзив. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково зазначила, що вона визнала свою винуватість в порушенні громадського спокою, оскільки у громадському місці розбила скло у своєму транспортному засобі, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Своєї ж вини в пошкодженні автомобіля не визнає. Саме вона була власником автомобіля, тому вправі була робити зі своїм майно усе, що вважала за необхідне. На той час вона не мала наміру вставляти скло, відчуживши свій транспортний засіб у стані, в якому він був на час укладення договору, що вплинуло на його вартість. При цьому позивач тільки мав право на підставі довіреності користуватися її автомобілем, а не володіти, а також розпоряджатися ним від її імені. Також поставила під сумнів розмір збитку, оскільки вживане скло на ОЛХ на автомобіль 2007 року вартує близько 1000 грн. Вказала, що скло було вже вмонтоване не в її автомобіль, новий власник придбав його без скла. А відтак на час встановлення скла автомобіль належав іншій особі. Позивачу не належить право вимоги, оскільки на час подання позову він уже не тільки не був власником, а і не мав права користуватися ним, тому будь-яких його прав не порушено. Спір між сторонами не вирішений. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 26 червня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін. 02 липня 2024 року представник позивача подав клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, яке задоволено на підставі ухвали суду від 03.07.2024. 24 липня 2024 року представник позивача подав заяву про проведення розгляду справи за відсутності позивача та його представника. 25 липня 2024 року в підготовчому судовому засіданні за клопотанням відповідачки оголошено перерву. 25 липня 2024 року представник позивача подав клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, яке задоволено на підставі ухвали суду від 25.07.2024. 30 липня 2024 року відповідачка подала відзив на позовну заяву. 06 серпня 2024 року в підготовчому судовому засіданні за клопотанням представника позивача оголошено перерву. 09 серпня 2024 року від відповідача поступила відповідь на відзив. Ухвалою суду від 09 серпня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 11 листопада 2024 року представник позивача подав заяву про проведення розгляду справи за відсутності позивача та його представника. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як вбачається зі змісту постанови Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28.05.2024, яка набрала законної сили 10.06.2024, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, тобто у вчиненні дрібного хуліганства. У постанові зазначено: "Правопорушення вчинено за таких обставин: 25.04.2024 о 16:35 в м. Долина по просп. Незалежності [PERSON] кинула в заднє скло автомобіля марки "Audi", д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого розбила заднє скло, який було придбано у [PERSON] [PERSON] . У судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні даного правопорушення визнала повністю, у вчиненому розкаялася та пообіцяла подібного більше не вчиняти" (а.с. 10-11). Сторона позивача вважає, що вищеописаною постановою суду встановлено винуватість відповідачки у спричиненні шкоди автомобілю, який було придбано у [PERSON] [PERSON] та наявність прямого причинного зв`язку між адміністративним правопорушенням та настанням наслідків від нього у вигляді пошкодження лобового скла вказаного транспортного засобу. Додатково також надає диск CD-R 700MB/80min (а.с. 78), на якому зафіксовано автомобіль марки "Audi", д.н.з. [NUMBER] , чорного кольору, у заднє вікно якого жінка кидає камінь та розбиває його. На підтвердження понесення витрат на заднє скло та його заміну представником позивача надано: - товаринй чек від 23.05.2024, наданий ФОП [PERSON] , в якому зазначено, що ціна заднього скла VAG8Е9845501 Audi А4 - 18230 грн (а.с. 12); - акт виконаних робіт від 24.05.2024, згідно з яким його видано на ім`я [PERSON] . ФОП [PERSON] та вказано, що встановлення заднього скла автомобіля становить 3250,00 грн (а.с. 13); - а також виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 75, 76-77), які сформовані щодо фізичної особи-підприємця [PERSON] станом на 2023 рік та вказують на види її діяльності, в тому числі роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів. Натомість відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог позивача, вказала, що останній не був власником автомобіля взагалі, як і не був таким ні на час розбиття скла, ні на час його встановлення, а тому не міг понести матеріальну шкоду, на підтвердження чого надала такі докази: - повідомлення з ТСК МВС № 2642 від 02.05.2024, відповідно до якого, згідно бази даних Єдиного рержавного реєтру МВС України, автомобіль марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , станом на 25.04.2024 за [PERSON] не зареєстрований (а.с. 58); - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу із застосунку "Дія", відповідно до якого станом на 25.04.2024 власницею автомобіля марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , вказана [PERSON] (а.с. 60); - повідомлення з ТСК МВС № 2642 від 01.08.2024, згідно з яким за [PERSON] в період з 17.06.2022 по 26.04.2024 було зареєстровано автомобіль марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] (а.с. 63); - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , відповідно до якого транспортний засіб марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , з 26.04.2024 зареєстровано за [PERSON] (а.с. 59). В свою чергу на підтвердження факту продажу автомобіля позивачу відповідачкою представник першого надав довіреність від 27.12.2023 (а.с. 74), відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] транспортним засобом марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , для чого надала йому певні права. При цьому суд звертає увагу на те, що повний зміст копії довіреності нечитабельний, її оригінал для огляду в судовому засіданні не наданий. Оцінка суду: вивчивши письмові\~заяви сторін,\~вислухавши відповідачку, дослідивши письмові докази та оглянувши долучений відеозапис, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до такого висновку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі постанови суду від 28.05.2024 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Адміністративне правопорушення мало місце 25 квітня 2024 року. Під час його вчинення було розбите заднє скло автомобіля марки "Audi", д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вина відповідачки у вчиненні дрібного хуліганства та пошкодження майна встановлені та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. При цьому суд звертає увагу, що при розгляді вищеописаної справи, будь-яка особа потерпілою не визнавалася. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, для відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи необхідно встановити обставину заподіяння такої майнової шкоди (належність майна, розмір шкоди), неправомірність дій заподіювача шкоди та безпосередній причинний зв`язок між діями заподіювача шкоди та спричиненням майнової шкоди. Як вказує позивач, вищеописаною постановою суду встановлено винуватість відповідачки у спричиненні шкоди його автомобілю та наявність прямого причинного зв`язку між адміністративним правопорушенням та настанням наслідків від нього у вигляді пошкодження заднього скла вказаного транспортного засобу, тому він, як власник вказаного майна, має право на відшкодування матеріальної шкоди. Натомість, як вбачається із наданих суду доказів, у період з 17.06.2022 по 26.04.2024 автомобіль марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] , а з 26.04.2024 - за [PERSON] . За [PERSON] такий станом на 25.04.2024 зареєстрований не був. У матеріалах справи відсутні належні докази, які б давали підстави вважати вказане рухоме майно власністю позивача, а саме доказів придбання позивачем у відповідачки транспортного засобу та його реєстрації (перереєстрації) з дня виникнення обставин, що були підставою для внесення змін до реєстраційних документів, хоча, як зазначено в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц, право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації. Щодо долученої ж стороною позивача довіреності від 27.12.2023, якою, на його думку, підтверджується належність [PERSON] на час вчинення відповідачкою хуліганських дій, транспортного засобу, то суд зазначає, що така не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності, а є лише підставою для користування транспортним засобом та вчинення певних дій довіреною особою від імені довірителя. Твердження ж сторони позивача про те, що належність транспортного засобу [PERSON] на час вчинення адміністративного правопорушення [PERSON] встановлена постановою суду від 28.05.2024 не заслуговує на увагу, оскільки предметом судового розгляду було встановлення наявності у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, об`єктом правопорушення якого є суспільні відносини у сфері громадського порядку, а не встановлення факту належності майна певній особі. Більше того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17). Тобто, з урахуванням вищевказаного, позивачем у ході розгляду справи не доведено, що саме йому на час вчинення відповідачкою хуліганських дій належав автомобіль марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , а тому він як власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди, як це передбачено ч. 3 ст. 386 ЦК України, як і не доведено, що йому належить і право вимагати відшкодування завданої відповідачкою шкоди транспортному засобу марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , від імені інших осіб. Долучені ж ним товарний чек від 23.05.2024 та акт виконаних робіт від 24.05.2024 вказують тільки на вартість придбаного скла та встановлення скла заднього виду, однак не є підтвердженням того, що такі витрати були понесені позивачем для усунення завданої шкоди його транспортному засобу. Більше того, як зазначила відповідачка, її автомобіль був відчужений з розбитим склом, що було враховано при визначенні його вартості. Стороною позивача не надано доказів і того, що [PERSON] було понесено витрати на відшкодування пошкодженого транспортного засобу за дорученням його власника, хоча, відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість відповідачка під час розгляду справи як на підставу своїх заперечень проти позовних вимоги, надала докази того, що транспортний засіб марки "Audi А4", д.н.з. [NUMBER] , станом на 25.04.2024 належав саме їй, а відтак вона як власник в силу вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України мала право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном, у даному випадку автомобілем, на власний розсуд. Щодо вчинення нею дрібного хуліганства, під час якого був пошкоджений транспортний засіб, то за такі дії вона вже понесла відповідальність. Також нею надано докази, що на час придбання скла заднього виду (23.05.2024), вищевказаний транспортний засіб був нею відчужений іншій особі, а відповідно підстав для заміни в ньому розбитого скла у позивача не було. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають до задоволення, у зв`язку з їх недоведеністю. Розподіл судових витрат: вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд ураховує положення ст. 141 ЦПК України. Тому, оскільки суд прийшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати слід залишити за ним, а відповідачка доказів про понесення таких не подавала. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed