Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

У травні 2024 року представник позивача [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначила, що 04.02.2019 року між АТ «Таскомбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 208/5911052-СК (далі Кредитний договір), підписанням якого відповідач акцептувала публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті та беззастережно приєдналася до умов Договору. 20.05.2021 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № НІ/11/3-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до додатку № 1 до Договору факторингу № НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 18 719,13 грн., з яких: 10\~017,09 грн. заборгованість за по тілу кредиту, 7 602,04 грн. заборгованість по відсоткам, 1\~100 грн. пеня, штрафи. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 208/5911052-СК від 04.02.2019 року. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати по справі у розмірі 3 028,00 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Представник відповідача адвокат Москаленко Є.А. направив до суду відзив на позовну заяву у якому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідачем дійсно укладався з АТ «Таскомбанк» Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 208/5911052-СК від 04.02.2019 року для отримання кредитної карти. Також не заперечував проти підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту та довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Разом з тим, відповідач не отримувала жодних повідомлень відносно того, що АТ «Таскомбанк» було відступлено право вимоги відносно її зобов`язань на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». Окрім того, до позовної заяви не було долучено доказів, на підставі яких можна було б достовірно встановити наявність у відповідача боргу перед АТ «Таскомбанк», а наданий позивачем Витяг з Реєстру прав вимог до договору факторингу № НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року, як і розрахунок заборгованості, зроблений позивачем, не є тими доказами, які можуть свідчити про наявність вказаної суми боргу у відповідача. Звернув увагу суду, що позивачем було долучено не копію Реєстру Прав Вимог до Договору, з якого би вбачалося відступлення права вимоги безпосередньо до відповідача, а роздруківку Витягу з Реєстру прав вимоги, форма якого умовами Договору не передбачена. Крім того, на роздруківці Витягу з Реєстру прав вимоги не стоять підписи та печатки уповноважених представників сторін Договору, а є лише підпис представника позивача та печатка «Для документів» позивача. З інших документів, окрім роздруківки Витягу, долучених позивачем до позову, неможливо встановити чи дійсно було АТ «Таскомбанк» відступлено позивачу право вимоги саме до відповідача. Матеріали справи також не містять жодних розрахунків, з яких можливо було б встановити достовірність та правомірність нарахування відсотків по тілу кредиту та підстави нарахування пені та/або штрафу. Саме лише зазначення розміру нарахованих відсотків у розрахунку та роздруківці Витягу з Реєстру прав вимоги не може свідчити про правомірність їх нарахування. Також просить застосувати спеціальну позовну давність до вимоги про стягнення пені. У судове засідання представник позивача не з`явився, у прохальній частині позову просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. При цьому, судом до електронного кабінету позивача було направлено супровідний лист, у якому суд зазначив про наявність у матеріалах справи відзиву на позов та необхідність представника позивача з`явитися до суду або надати відповідну заяву, в іншому випадку справа буде розглянута на підставі наявних матеріалів, проте станом на дату розгляду цивільної справи будь-якої реакції на вказаний супровідний лист зі сторони позивача не було. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Москаленко Є.А. письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених ним у відзиві на позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04.02.2019 року між АТ «Таскомбанк» та відповідачем [PERSON] було підписано заяву-договір про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 208/5911052-СК, підписанням якої відповідач акцептувала публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті та беззастережно приєдналася до умов Договору (а.с. 6). Строк дії кредитного ліміту за Кредитним договором становить 365 днів з моменту повідомлення Банком про факт встановлення Кредитного ліміту. При цьому після закінчення зазначеного періоду дії Кредитного ліміту автоматично пролонгується, окрім випадків: - якщо Банк прийняв рішення не продовжувати строк дії Кредитного ліміту; - направлення Клієнтом до Банку письмової заяви про відмову від користування лімітом Кредитної лінії та/або про закриття Поточного рахунку. 04.02.2019 року відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту за карткою «Велика П`ятірка» (а.с. 7) та довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 8). Згідно із п. 5 «Порядок повернення кредиту» Паспорту споживчого кредиту за карткою «Велика п`ятірка», кількість та розмір платежів, періодичність внесення - щомісяця до останнього дня місяця, наступного за звітним, у розмірі 5% від суми заборгованості (не менше 100 грн, але не більше залишку заборгованості) (а.с. 7). 20.05.2021 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № НІ/11/3-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 13-14). Згідно із п. 2.4. договору факторингу, в день, коли здійснюється перехід від АТ «Таскомбанк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги боргу до позичальників, АТ «Таскомбанк» зобов`язаний передати ТОВ «ФК «ЄАПБ» інформацію згідно реєстру прав вимоги в електронному вигляді за формою, наведеною в додатку № 3 до цього договору, на підставі акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру прав вимоги в електронному вигляді (додаток № 4) (а.с. 13). Матеріали справи містять витяг з реєстру прав вимоги до Договору факторингу № НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 року, у якому зазначено кредитора та нового кредитора, номер кредитного договору та заборгованість відповідача [PERSON] у розмірі 18\~719,13 грн., з яких: 10\~017,09 грн. заборгованість за по тілу кредиту, 7\~602,04 грн. заборгованість по відсоткам, 1\~100 грн. пеня, штрафи (а.с. 16). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 208/5911052-СК від 04.02.2019 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 20.05.2021 року по 31.03.2024 року складає 18\~719,13 грн., з яких: 10\~017,09 грн. заборгованість за по тілу кредиту, 7\~602,04 грн. заборгованість по відсоткам, 1\~100 грн. пеня, штрафи (а.с. 12). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. Згідно із вимогами ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 04.02.2019 року між АТ «Таскомбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 208/5911052-СК, а також підписано паспорт споживчого кредиту за карткою «Велика П`ятірка» та довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, що не заперечувалось представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, представник відповідача заперечував сам факт переходу прав вимоги від АТ «Таскомбанк» до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року, справа № 916/2286/16, зазначено, що предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року (справа № 301/2368/14-ц) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі № 2-879/11 (провадження № 61-10005св21), з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Згідно із п. 3.1. договору факторингу, фактор зобов`язаний в день укладення сторонами цього договору сплатити клієнту суму фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів (а.с. 14). З матеріалів справи вбачається, що договір факторингу № НІ/11/3-Ф від 20.05.2021\~року містить заретушовані дані щодо суми грошових коштів, які фактор зобов`язаний сплатити за умовами п. 3.1. договору факторингу, а відповідних квитанцій про сплату таких коштів матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору за передачу права грошової вимоги та зарахування їх на рахунок останнього. Відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам позбавляє суд можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі. Представник відповідача як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог посилався, зокрема, на те, що Витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу, наданий позивачем на підтвердження набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 208/5911052-СК від 04.02.2019 року не підписаний заступником голови правління АТ «Таскомбанк» Салоїда А.Т. та Генеральним директором ТОВ «ФК «ЄАПБ» [PERSON] , та не містять відповідних печаток (а.с. 16). Суд встановив, що дійсно зазначений витяг не містить підписів та печаток уповноважених сторін договору. Окрім того, матеріали справи не містять жодних розрахунків, з яких можливо було б встановити достовірність та правомірність нарахування відсотків по тілу кредиту та підстави нарахування пені та/або штрафу. Саме лише зазначення розміру нарахованих відсотків у розрахунку, зробленого позивачем, та роздруківці Витягу з Реєстру прав вимоги не може свідчити про правомірність їх нарахування. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку відповідача є первинним документом, а тому - належним доказом на підтвердженням факту наявності боргу за договором кредиту. Окрім того, з такої виписки можна достовірно встановити розмір заборгованості за договором кредиту та перевірити правильність наданого позивачем розрахунку. Слід зазначити, що належним, допустимим і достовірним доказом заборгованості за договором кредиту, первинним документом - є не наданий позивачем розрахунок заборгованості, який він здійснив на власний розсуд, і який не може перевірити суд без первинних документів. Такий статус первинного документу має саме виписка по рахунку, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому саме вона є належним доказом при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором або інші докази, що підтверджують надання (перерахування) коштів відповідачу. Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі № 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі № 200/5647/18. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15). Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а отже не є належним доказом існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами позивача та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків. Суд зауважує, що відсутність в матеріалах справи первинних банківський документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» через їх недоведеність та необґрунтованість. Представником відповідача було також заявлено про застосування спеціальної позовної давності до вимоги про стягнення пені. Разом з тим, оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, суд вважає за можливе вказане клопотання не розглядати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн. (а.с. 2) покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed