Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

В лютому 2204 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київсьої області з позвоною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з 04.10.2008 по 31.05.2017 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Під час шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. 20.10.2023 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] » на « [PERSON] ». Вона та дочка [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , а старша дочка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . З осені 2015 року відповідач фактично не проживав разом з ними за місцем реєстрації, часто зникав на кілька днів не повідомляючи місце свого перебування. Після [PERSON] , відповідач почав вживати наркотичні речовини, вчиняв крадіжки грошей та її золотих виробів, які зберігались у них вдома. Їй відомо, що відповідач навіть відбував покарання у виді позбавлення волі за вчинення злочинів. Зараз вона разом з дітьми та чоловіком [PERSON] постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Вихованням, утриманням, лікуванням дочок займається вона та її чоловік. Діти добре спілкуються з її чоловіком, у них склались доброзичливі та довірливі відносини. її чоловікові вдалося наповнити своїм батьківським теплом та добротою ті прогалини у дітей, які залишив їм біологічний батько. Відповідач вже давно перестав цікавитись життям, здоров`ям та навчанням дітей, він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дочок [PERSON] та [PERSON] . Відповідач матеріально не утримує дітей, не забезпечує їх одягом, продуктами харчування, не приймає участі у їхньому фізичному та духовному розвитку, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав стосовно малолітніх дочок, оскільки він не може відповідально та повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки. Просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , щодо дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на її користь сплачений судовий збір ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024 ( а. с. 20 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 23.02.2024 позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав була залишена без руху ( а. с. 24-25 ). 06 березня 2024 року за вх. № 12519 судом отримано від [PERSON] заяву про усунення недоліків ( а. с. 27 ) разом з додатками ( а. с. 28-41 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 482452 від 07.03.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді щодо визначені підсудності стосовно [PERSON] , за вказаними параметрами особу не знайдено ( а. с. 42 ). 07 березня 2024 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача до відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області ( а. с. 43). 03 квітня 2024 року за вх. № 18882 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 48 ). З отриманої інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з адресою: [ADDRESS] з 27.10.1989. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 05 квітня 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 28.05.2024 ( а. с. 49-50 ). Протокольною ухвалою від 22.07.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 05.09.2024 ( а. с. 75-77 ). Ухвалою суду від 05.09.2024 у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи було відмовлено ( а. с. 87-90 ). В судовому засіданні 17.10.2024 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили його задовольнити. Позивач підтвердила, що після того, як суд присудив аліменти, відповідач їх сплачує. Зазначила, що відповідач раз на рік телефонує на дні народження, запитує про дітей. Років п`ять відповідача не було в їхньому житті. Підтвердила, що спілкуватися з дітьми відповідачу забороняє. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 17.10.2024 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити позивачу в задоволені позову. Наголошував, що він має бажання спілкуватися та брити участь у вихованні своїх дітей. Підтвердив, що певний час не мав такої можливості, оскільки відбував покарання з 2020 року, а до цього, знаходився на лікуванні у центрі реабілітації. Після звільнення в грудні 2023 року, намагався зустрітися, але позивач забороняє. Представник третьої особи Степашкіна В.В. в судовому засіданні 17.10.2024 підтримала висновок виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, просила відмовити позивачу в позові, оскільки позбавлення батьківських прав є крайня міра, таке позбавлення не відповідає інтересам дітей. Крім того, 17.10.2024 були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком [PERSON] . Зазначив, що у відповідача з дітьми не має ніяких відносин. Вони з дружиною вирішили позбавити його батьківських прав. Діти не знають батька. Вважає, що [PERSON] як батько їм не потрібний. Зазначив, що з позивачем почали проживати разом з березня 2022 року. Після 2023 року відповідач здійснював спроби поспілкуватися з позивачем, але з якого приводу йому не відомо, здогадується, що стосовно дітей. Свідок [PERSON] в судовому зсіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача [PERSON] . Їй відомо, що сестра хоче позбавити відповідача батьківських прав, оскільки останній не виконує батьківських обов`язків. Наголошувала на тому, що коли разом вони проживали до розлучення, відповідач до дітей ставився добре, а після розлучення вона не бачила відповідача біля дітей. Наголошувала на тому, що її сестра не забороняє відповідачу спілкуватися з дітьми в її присутності. До того ж, в судовому засіданні 17.10.2024 заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] в присутності психолога Романової Наталії Анатоліївни та представника служби у справах дітей Степашкіної Валентини Володимирівни . Так, [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні пояснила, що вона знає свого біологічного батька. Зазначала, що батько телефонував їй та сестрі тільки на день народження. Вона не хоче з ним спілкуватися і це її свідомий вибір. Після того, як він їх покинув, в неї немає бажання з ним спілкуватися. Її молодша сестра не знає його, вона його не пам`ятає. Дати батьку другий шанс не хоче. В судовому засіданні 17.10.2024 було оголошено перерву до 07.11.2024 ( а. с. 103-124 ). В судовому засіданні 07.11.2024 інших доповнень від учасників судового розгляду не надійшло, сторони по справі підтримали раніше надані пояснення та свої позиції. Крім того, в судовому засіданні 07.11.2024 була заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] в присутності психолога Романової Наталії Анатоліївни та представника служби у справах дітей Степашкіної Валентини Володимирівни . Так, [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про біологічного батька, але вона його не пам`ятає. Чи хоче з ним бачитися та спілкуватися відповідала не однозначно. Суд, з урахуванням пояснень позивача та її представника, відповідача, третьої особи, свідків, думки дітей, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2008 по 31.05.2017, який заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2017 був розірваний ( а. с. 35 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 26.06.2017. За час перебування у шлюбі, у сторін по справі народилися діти - донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей ( а. с. 29, 33 ). Так, 20.10.2023 позивач по справі зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним свідоцтвом про шлюб ( а. с. 38 ). З матеріалів справи вбачається, що позивач та донька [PERSON] , [INFO] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , а старша дочка [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , про що свідчать Витягі з реєстру територіальної громади ( а. с. 30, 34, 40 ). З боку позивача додано до матеріалів справи Довідки за № 137 та № 138 від 11.03.2024, видані Білоцерківським ліцеєм іноземних мов-гімназії № 9 Білоцерківської міської ради Київської області [PERSON] про те, батько дочки учениці 9-В класу [PERSON] та дочки учениці 3-В класу [PERSON] , зі слів класного керівника, контакту з навчальним закладом не підтримує, не бере ніякої участі у шкільному житті дитини, із вчителями не спілкується, не відвідує батьківські збори, не цікавиться розвитком дітей та рівнем їх досягнень ( а. с. 63, 64 ). Оскільки батько дітей, [PERSON] вже давно перестав цікавитись життям, здоров`ям та навчанням дітей, він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дочок, матеріально не утримує дітей, не забезпечує їх одягом, продуктами харчування, не приймає участі у їхньому фізичному та духовному розвитку, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав стосовно малолітніх дочок. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з доньками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, провадження № 61-4014св20. Навпаки, відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити позивачу в задоволені позову. Наголошував, що він має бажання спілкуватися та брити участь у вихованні своїх дітей. Підтвердив, що певний час не мав такої можливості, оскільки відбував покарання, але після звільнення намагався зустрітися, але позивач забороняє йому в цьому. Постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини). До того ж, як встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами по справі, після того, як позивач звернулася до суду про стягнення з відповідача аліментів на дітей, останній сплачує справно, заборгованості не має. В судовому засіданні встановлено та не спресовано сторонами, що тривалий час відповідач не спілкувався та не приймав участі у виховані дітей, оскільки відбував покарання. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, відбування покарання відповідача є саме такою причиною, об`єктивною, що унеможливлює виконання останнім його батьківських обов`язків. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/4847/20. В зазначені постанові Верховний Суд зазначив, що факт взяття відповідача під варту 13 липня 2018 року є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків з вказаного часу. Рішенням виконавчого комітету БМР Київської області від 11.06.2024 за № 474, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що правові підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , відсутні. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його дітей є недоцільним, оскільки не відповідає їх інтересам ( а. с. 59 ). Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори). З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)). Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, в судовому засіданні в присутності представника служби у справах дітей та психолога, що відповідає вимогам ст. 232 ЦПК України було заслухано дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] висловилася, що вона не хоче спілкуватися з батьком і це її свідомий вибір та після того, як він їх покинув. В свою чергу, [PERSON] , [INFO] зазначила, що їй відомо про біологічного батька, але вона його не пам`ятає. Чи хоче з ним бачитися та спілкуватися відповідала не однозначно. Проте суд звертає увагу, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини, так як діти є вразливими до маніпуляцій зі сторони дорослих. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 ( провадження № 61-6807св21 ). Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (ВС КЦС справа № 705/3040/18 від 13.07.2022, справа № 175/1713/20 від 23 червня 2022 року ). Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 ( провадження № 61-2701св24 ). В зазначеній вище постанові Верховний Суд зазначив, що очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики були відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою; апеляційний суд, крім факту, що батько не підтримував з донькою відносини з 2015 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту донькою тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; у цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю. Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та донькою, а звернув увагу лише на існуючі відносини; повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та біологічним батьком не можливо використовувати як засіб виховання або покарання батька. Натомість на думку апеляційного суду, батьківська бездіяльність батька протягом восьми років, по суті виправдовувала позбавлення його права на сімейне життя. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам. Крім того, [PERSON] , [INFO] не висловила власної ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав її батька. Верховний Суд у справі №705/3040/18 від 13.07.2022 зазначив, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, Верховний Суд вважає, що неврахування апеляційним судом думки малолітньої [PERSON], [INFO], щодо позбавлення її матері батьківських прав є виправданим з огляду на її вік, до того ж, як слідує із технічного звукозапису судового засідання від 10 листопада 2021 року, дитина не висловила власної ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав її матері. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Окрім цього, бажання відповідача спілкуватися зі своїми дітьми, підтвердив і свідок [PERSON] , який пояснив, що після 2023 року відповідач здійснював спроби поспілкуватися з позивачем, але з якого приводу йому не відомо, здогадується, що стосовно дітей. Однак, не спілкування з боку відповідача певний час з дітьми, про що вказували свідки, не може розцінено як таке ухилення, оскільки як встановлено та зазначено вище судом, відповідач не спілкувався та не опікався дітьми в силу не залежних від нього причин, відбування останнім покарання. Таким чином, оскільки відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, він має намір та бажання спілкуватися з доньками, однак в нього виникають труднощі, оскільки позивач чинить в цьому перешкоди, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача є такими, що не підлягають задоволенню, так як судом під час розгляду справи не встановлено факту свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками. У контексті наведеного, суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, суд зауважує, що наразі відсутні підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дітей на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав є не доведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судові витрати у розмірі 1 211,20 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 19 ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і понесенні останньою судові витрати у вищезазначеному розмірі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed