Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Олександрійського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про зняття арешту з майна квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Позивачка прийняла спадщину, вчасно звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Але листом державного нотаріуса позивачу було роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки стосовно спадкової квартири наявний арешт нерухомого майна, який накладений постановою ДВС м. Олександрії від 12.03.2007 року на майно [PERSON] . На звернення позивача Олександрійський ВДВС надав відповідь про відсутність відкритих виконавчих проваджень стосовно [PERSON] . Також Олександрійський ВДВС повідомив, що матеріали виконавчих проваджень, в яких могла бути винесена постанова про накладення арешту, знищені за закінченням терміну зберігання, а також знищені журнали реєстрації виконавчих проваджень за відповідні роки, тому Олександрійський ВДВС не може зняти накладений арешт. [PERSON] була одним із співвласників та продавців квартири [ADDRESS] , яку батько позивача придбав у них за договором купівлі-продажу, посвідченим 25.09.2000 року на універсальній товарній біржі «Партнер». У подальшому рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 11.10.2005 року вказаний договір купівлі-продажу був визнаний дійсним та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У 2005 році у зв`язку з розглядом кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] накладався арешт на зазначену квартиру, оскільки, уклавши договір купівлі-продажу на універсальній товарній біржі «Партнер», батько позивача своєчасно не зареєстрував своє право власності. Однак постановою Олександрійського міськрайонного суду від 20.11.2006 року арешт було скасовано. Позивач вважає, що оскільки право власності її батька на квартиру виникло на підставі рішення суду від 11.10.2005 року у справі № 2-5759/2004 про визнання дійсним договору, то його право власності виникло з моменту набрання рішенням суду законної сили. На день винесення постанови ДВС від 12.03.2007 року про накладення арешту на квартиру власником квартири був батько позивача, тому накладення арешту було безпідставним. На теперішній час право власності батька позивача на квартиру ніким не оспорюється, але наявність арешту перешкоджає позивачу оформити її спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину, тому позивач просить зняти арешту з квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Нероди Л.М. від 26.01.2024 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 01.01.2024 року задоволено клопотання позивача та витребувано письмові докази. 26.09.2024 року справу розподілено судді Олександрійського міськрайонного суду Голосеніній Т.В. Ухвалою від 27.09.2024 року справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки не повідомила, пояснення стосовно позовних вимог не подала. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.12.2020 року. Родинні зв`язки між позивачем та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.06.1983 року, свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 13.10.2001 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 08.09.2008 року та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.09.2006 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, зокрема, на квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 11.10.2005 року у справі № 2-5759/2004, що набрало законної сили, яким договір від 25.09.2000 року, посвідчений універсальною товарною біржою «Партнер» за № [NUMBER] , визнаний дійсним та визнано право власності за [PERSON] на вказану квартируЯк вказано у рішенні суду, договір від 25.09.2000 року, посвідчений УТБ «Партнер» за № 458, був укладений між [PERSON] , як покупцем, і [PERSON] та [PERSON] , як продавцями квартири. Відповідно до архівної довідки від 24.06.2021 року № 770 та довідки від 21.03.2007 року № 239, виданих КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 11.10.2005 року у справі № 2-5759/2004. Після смерті батька позивач звернулась до Олександрійської міської державної нотаріальної контори № 1 Кіровоградської області для отримання свідоцтва про право на спадщину. Листом від 05.11.2021 року № 2268/02-14 Олександрійська міська державна нотаріальна контора № 1 Кіровоградської області повідомила позивачу, що видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрований арешт нерухомого майна № 4627127 на підставі постанови АЕ № 210152, АА № 411165, виданої ДВС м. Олександрії Кіровоградської області 12.03.2007 року на ім`я [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.10.2021 № 279181353 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис № 4627127 про арешт нерухомого майна на підставі постанови АЕ № 210152, АА № 411165 від 12.03.2007 року, винесеної ДВС м. Олександрії. Об`єктом обтяження є все майно, зокрема, і квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Зазначене підтверджується також копією постанови серії АЕ № 210152 від 12.03.2007 року (оригінал постанови: серія АА № 411165), винесеною державним виконавцем відділу державної виконавчої служби в м. Олександрії Світановським В.А., про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої у ході виконання виконавчого листа № 2-687 від 25.07.2006 року, виданого Олександрійським міськрайонним судом, було накладено арешт на все майно, що належало [PERSON] , зокрема і на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Згідно листів від 22.10.2021 року № 93495 та від 03.11.2021 року № 96984 Олександрійськийвідділ ДВС в Олександрійському районі Кіровоградської області повідомив, що згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 58729736 про виконання вимоги № Ф-101237-53У від 14.11.2018 року, виданої ГУ ДФС у Кіровоградській області, про стягнення коштів з [PERSON] на користь держави, яке закінчене 16.08.2019 року у зв`язку з повним виконанням. У рамках даного виконавчого провадження процесуальні документи про арешт майна боржника не виносились. Інформація про інші виконавчі провадження, в яких стороною боржника є [PERSON] , в АСВП відсутня. Матеріали всіх виконавчих проваджень, які перебували на виконанні у відділі у період 2004-2010 років, в яких, ймовірно, була винесена постанова про арешт майна боржника та які були передані на зберігання до архіву, знищені, тому відсутня можливість зняти арешт з нерухомого майна. Постановою Олександрійського міськрайонного суду від 20.11.2006 року у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] скасовано арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] постановою слідчого від 18.01.2005 року. Відповідно до положень ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1ст.\~8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,ст. 15 ЦК України, визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно із ч. 1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин 1, 2ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені уст.\~1219\~ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2ст. 1220 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1ст.\~19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (п. 37). Відповідно до ч. 1, абзацу 1 ч. 2, частин 4, 5ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі №554/5912/19-ц (провадження №61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі №331/1383/20 (провадження №61-7109св22). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №203/3435/21 (провадження №61-5467св22) зазначено, що «наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном». За правилами статей12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину. Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2007 році, на теперішній час виконавче провадження завершене, однак арешт, накладений на майно боржника, знятий не був. З урахуванням викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених нею судових витрат, суд вважає, що їх необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: approved