Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Служба у справах дітей Вінницької міської ради в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , та [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивований тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідачі проживають окремо та не перебувають у шлюбних відносинах. Мати дитини [PERSON] є внутрішньо переміщеою особою, перемістилась до [ADDRESS] . 13.08.2024 року малолітній [PERSON] взятий на облік служби у спрвах дітей ВМР як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах. Сім`я [PERSON] та [PERSON] отримує соціальну послугу соціального супроводу у Вінницькому міському центрі соціальних служб. За повідомленням Вінницького міського центру соціальних служб, санітарний стан помешкання, у якому проживає сім`я, є незадовільним, на зауваження фацівця із соціальної роботи битьки не реагують, умови індивідуального плану не виконують. Батьки ніде не працюють, не мають коштів на належне утримання см`ї, у тому числі на оплату комунальних платежів, ведуть асоціальний спосіб життя. Відповідно до судового наказу Вінницького міського суду від 29.11.2023 року, справа №127/35196/23, з відповідача [PERSON] та його батька стягнуто солідарно заборгованість за надані послуги з теплопостачання в розмірі 27 753,33 грн. Батько дитини - [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, у тому числі за злочини, пов`язані з незаконним обігом наркотичних речовин. Мати дитин - [PERSON] на даний час притягується до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП, за неналежне виконання батьківських обов`язків, крім того, притягується до кримінальної відповідальності. Відповідачі неналежним чином виконують свої батьківські обов`яски, помічені у вживнні наркотичних засобів, що створює реальну загрозу для життя, здоров`я та морального розвитку малолітньої дитини [PERSON] , що стало підставою для звернення позивачем до суду із позовом про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від батьків: [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав та передачу дитини на опікування органам опіки та піклування, стягнення з кожного відповідача аліментів на користь та на утримання дитини у розмірі по 1/4 всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до дня його повноліття шляхом перерахування коштів на особисті рахунки дитини, які відкриття у банківській установі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачі відзиви на позов не надали. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача Марценюк Л.Є. заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. При цьому акцентувала увагу, що дитина з урахуванням стану здоров`я потребує особливої уваги та догляду, які не забезпечуються батьками, а тому саме з урахуванням інтересів дитини просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо відібрання дитини та стягнення з нього аліментів. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог, просила суд не відбирати у неї дитину і суду пояснила, що вона добре дивилась за дитиною, у холодильнику завжди було достаньо їжі, фруктів, у дитини нормальний стан здоров`я. Допитана в судовому засіданні як свідок старший інспектор СЮП Вінницького РУП ГУНП Цимбалюк А.С., пояснила, що на лінію на «102», надійшло звернення з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітньої дитини. По приїзду на місце виклику виявлено, що в квартирі перебував лише [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] , а [PERSON] в квартирі не було. Коли вони зайшли в квартиру, то там були не належні умови для дитини, їсти не було що, квартира була не охайна. Після спілкування з [PERSON] , працівниками поліції було вирішено питання про відібрання дитини, на що батько погодився і допоміг зібрати дитину, посадити в машину, куди забради дитину батькові не повідомили. Відповідача [PERSON] свідок знає особисто з 2016 року, оскільки останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вживання наркотичних засобів. Щодо відповідача [PERSON] , був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП, а дитина доставлена до КНП «Вінницька міська клінічна лікарня «Центр матері та дитини». Допитані в судовому засіданні в якості свідків працівник по строковому догляду відділу превентивної роботи служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] та спеціаліст Служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] , пояснили, що дитина перебуває на обліку Служби у справах дітей Вінницької міської ради, вони здійснють соціальний супровід сім`ї [PERSON] та [PERSON] і періодично відвідують їх. За час відвідування, дана см`я характерезується не з найкращої строни, оскільки вони вживали наркотичні засоби, викликались неоноразово працівники поліції, при відвідуванні даної сім`ї в квартирі було неохайно, їжі не завжди було достатньо для дитини. Після відібрання дитини, на запитання до батьків, чому вони не відвідують дитину, останні пояснити не змогли. З часту перебування дитини в КНП «Вінницька міська клінічна лікарня «Центр матері та дитини», дитиною ніхто не цікавиться, не відвідує, не приносить одяг, харчування, фрукти. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом установлено, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.04.2022 (а.с.8). Відповідно до довідки від 22.08.2023 року за №509-7501698830 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] та її дитина [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеними особами з смт. Михайлівка, Василівського (Михайлівського) району, Запорізької області (а.с. 28, 29) Дитину взялии на облік Служби у справах дітей Вінницької міської ради як таку, що опинилася у складних життєвих обставинах. Підставами для взяття на облік дитини стало ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, неналежне виконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини, що підтверджується наказами Служби у справах дітей Вінницької міської ради №227 від 13.08.2024 року(а.с.10). З листа Відділу поліції №2 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 07.08.2024 року № 6044/232/01-24 слідує, що 06.08.2024 року до Відділу поліції №2 надійшло анонімне звернення з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків відносно їх малолітніх дітей віком 2 роки та 6 міс. Під час розгляду даних матеріалів було здійснено перевірку місця проживання дітей та встановлено, що однієї дитини в квартирі не було, а лише [PERSON] , який залишений без нагляду, тому у зв`язку з відсутністю будь-якого іншого опікуна, малолітню дитину було вилучено та в подальшому поміщено до КНП ВМКЛ «Центру матері та дитини» з метою захисту його прав. Із учасниками даної події було проведено профілактичну бесіду виховного характеру з метою недопущення подібних випадків у майбутньому та наголошено про відповідальність за вчинення будь-яких протиправних дій.(а.с.11-15). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2024 року, справа №127/27306/24, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 184 ч.1 КУпАП, визнано винною у вчиненні даного правопорушення і застосовано адміністративне стгнення у виді попередження. Як вбачається із листів Вінницького міського центру соціальних служб від 21.08.2024 року за №01-23 від 06.08.2024 року, за №01-23/722 від 23.07.2024 року та за №01-23/678, сім`я [PERSON] отримує соціальні послуги соціального супроводу сімей, які перебувають у складних життєвих ситуаціях у Вінницькому міському центрі соціальних служб. Під час останнього відвідування сім`ї, з`ясовано, що помешкання в квартирі не покращилось, в кімнаті не прибрано, розкидані речі, не вимитий посуд, відсутні запаси продуктів харчування.(а.с.16, 17, 18). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 05.08.2024 року, мешканці помешкання [PERSON] та [PERSON] двері не відчинили. (а.с.20) Відповідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 09.08.2024 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають в кімнаті в гуртожитку на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 23 м2. Житлове примішення облаштоване дитячим ліжечком, розкладним диваном, шафою, тумбою, кухонним столиком та кухонними тумбами. Санітарний стан помешкання умовно-задовільний, кімната потребує ремонту. Продукти харчування обмежено наявні. При розмові з батьками у обох був емоційно - нестабільний стан. З ними була проведена бесіда, щодо правових наслідків невиконання ними батьківських обов`язків, попереджено про відповідальність. (а.с.19) Із висновків КНП "ЦТЗ "Соцотерапія "ВОР" від 12.08.2024 року за № 496 та №497 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на час огляду, перебували під наркотичним сп`янінням: солі 2 PVP, MDPV-позитивний (а.с.57). За повідомленнями КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Вінниці» від 02.09.2024 року № 1742/01-28: дитина [PERSON] - інвалідності не має, стан практично здоровий, надані рекомендації щодо необхідності виконання обстежень та проведення консультацій спеціалістів, які батьками не виконані. (а.с.58-59) Відповідно до висновку від 21.08.2024 року за № 01/00/011/155913 про доцільність відібрання дитини, Виконавчий комітет ВМР, вважає за доцільне відібрити дитину [PERSON] , [INFO] від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав. (а.с.6-7) Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21 червня 2001 року, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 19 СК України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Відповідно до вимог законодавства України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Статтею 143 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані забрати дитину із пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я. Частинами 1-3 статті 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з ч. 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. З огляду на викладене слід зазначити, що основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й з їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. З досліджених судом доказів слідує, що батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Об`єктивних обставин, які б перешкоджали батькам виконувати своїх обв`язки, судом не встановлено. Суд звертає увагу, що дитина потребує особливої уваги, догляду та лікування. Наразі мати, з якою проживає дитина, не забезпечує необхідного медичного догляду, обстеження, лікування дитини, безвідповідально ставиться до свого обов`язку, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не піклується про його розвиток. Не виявляє зацікавленості і батько дитини. Дитина перебуває на обліку як така, що перебуває у складних життєвих обставинах. Мати не дотримується рекомендацій працівників, які здійснювали соціальний супровід сім`ї, зокрема щодо медичного обстеження та належного догляду за дитиною. Усі дії по відношенню до дитини є нерегулярними та мінливими. Мати залишає дитину без нагляду, в результаті його було вилучено і доставлено до медичного закладу. Мати жодного рузу не відвідувала дитину у лікарні та не виявила бажання його повернути на виховання. Байдуже поставився до таких обставин і батько дитини. Жодних доказів, які б спростовували вищевказані обставини, матеріали справи не містять. Всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як винну поведінку батьків та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, а тому виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини з метою охорони його фізичного і психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку, суд дійшов висновку про наявність підстав для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, оскільки така міра на даний час відповідає найкращим інтересам дитини і є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення його інтересу та максимально можливою мірою його розвитку. Необхідно зауважити, що батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і батьки не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Згідно з ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини 1 статті 183 цього ж Кодексу частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум з 1 січня 2024 року для дітей віком до 6 років - 2563 гривні. Дитині [PERSON] , [INFO] , на день ухвалення рішення суду виповнилося 2 роки 6 місяців. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідачі здорові, працездатні особи та мають можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідачі відомостей про незадовільний стан здоров`я, підтвердження того, що у них на утриманні знаходяться інші особи, неможливості утримувати дитину, суду не надали. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) кожного із відповідача. При визначені розміру аліментів судом враховані всі повідомлені обставини, передбачені ст.182 СК України. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на пред`явлення вимог як немайнового, так і майнового характеру щодо кожного із відповідачів суд вважає за необхідне стягнути з останніх на користь держави по 2 422,40 грн судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved