Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 0,082 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: [ADDRESS] . Також росила стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору за подання вказаної позовної заяви. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області. За час перебування в шлюбі ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок загальною площею 119,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на земельних ділянках площею 0,082 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009 та загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055 отриманих відповідачем, що зазначено у технічному паспорті та витязі з Реєстру будівельної діяльності. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за відповідачем. Оскільки зазначений будинок розташований на спірних земельних ділянках, побудований під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідач визнає житловий будинок з усіма господарськими спорудами спільним майном. Спірні земельні ділянки відповідач отримав в порядку безоплатної приватизації. рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.12.2022 року житловий будинок, з допоміжними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було визнано спільною сумісною власністю подружжя, а отже, хоч спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачем в порядку безоплатної приватизації, але на ній знаходиться будинок, який рішенням суду визнано спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивачки переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частики права власності спільного будинку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. 23.08.2024 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, просила визначити за нею право власності по 1/2 земельних ділянок, оскільки 1/2 житлового будинку, який визнано спільною власністю подружжя та розташований на цих земельних ділянках. Представниця позивачки [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. надала аналогічні пояснення. Відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечив. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши позивачку, представницю позивачки, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. 16 серпня 1991 року Козинською селищною радою Обухівського район; Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний актовий запис №13 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2022 року (справа № 372/613/22, провадження № 2-795/22) шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення. За час шлюбу за спільні кошти сторони побудували житловий будинок загальною площею 119, 6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на земельних ділянках площею 0,082 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009 та загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055 отриманих відповідачем, що вказано у технічному паспорті та витязі з Реєстру будівельної діяльності, що підтверджується копією технічного паспорта та копією витягу. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2001 року № 67/132 та витягу з Державного реєстру речових прав 24.03.2023 року № 326932685 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 21 червня 2001 року № 67/132. Відповідно до рішення Козинської селищної ради проведено переадресацію (зміну поштової адреси) вказаному домоволодінню з [ADDRESS] . 20 березня 2023 року державним реєстратором зареєстровано право власності відповідача на спірний житловий будинок. Загальна площа об`єкта 119,6 кв. м. житлова площа 61,6 кв. м., зазначені обставини підтверджуються копією свідоцтва, копією рішення. Відповідач в порядку безоплатної приватизації отримав у власність спірні земельні ділянки зокрема загальною площею 0.082 гa з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю від 15 травня 1998 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2019 року за № 191533807 та земельну ділянку загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю від 15 травня 1998 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2019 року за № 191536406. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року (справа № 372/2117/22, провадження № 2-1188/22) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : автомобіль ВАЗ 21100 з державним номерним знаком [NUMBER] , рік випуску 1999; житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Згідно ст.\~3\~СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно статті 68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст.\~71\~Сімейного кодексу\~України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З обставин справи вбачається, що це частина спірного майна, набута сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст.\~61\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.\~70\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За таких обставин, суд погоджується із доводами позову про те, що частина спірного майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] є спільною власністю сторін, оскільки це узгоджується із чинним законодавством та підтверджується чинним судовим рішенням. Так, рішенням Обухівського районного суду Київської області 21.12.2022 року, відповідно до змісту якого житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] було визнано спільою сумісною власністю подружжя. За змістом статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу майно; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Верховний Суд у Постанові по справі № 626/4/17 від 12.08.2020 виклав наступний висновок щодо правового режиму приватизованих земельних ділянок: «з урахуванням змін до Сімейного кодексу України тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12.11.2018 в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12.06.2019 в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Отже, оскільки земельні ділянки набуті у 2001 році, то вони є особистою власністю [PERSON] , який їх приватизував (незалежно від перебування у шлюбі). Також слід звернути увагу на те, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз (ст.ст. 116, 118. 121. 123. 134 Земельного кодексу України). Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , реалізував своє право на приватизацію землі, отримавши право власності на земельні ділянки площею 0,082 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009 та загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055, що зазначено у технічному паспорті та витязі з Реєстру будівельної діяльності. Оскільки [PERSON] своє право на приватизацію землі використав у 2001 році, а тому за будь-яких обставин це право не може бути обмежено та його не можна позбавити повністю або частково. Тобто, спірні земельні ділянки набуті відповідачем внаслідок безкоштовної приватизації, тому не є спільною сумнісною власністю колишнього подружжя. Посилання позовної заяви на можливість поділу земельної ділянки на підставі норм права, які регулюють право одного із подружжя на поділ спільного майна суд вважає необґрунтованими і такими, що суперечать чинному судового рішенню, а саме висновкам суду про правовий статус спірних й у цій справі земельних ділянок, зокрема, земельної ділянки загальною площею 0,082 гa з кадастровим номером 3223155400:05:088:0009 та земельної ділянки загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055, які визнані особистою приватною власністю відповідача, не включені до складу спільної сумнісної власності подружжя й виключені із переліку майна, яке підлягає розподілу між подружжям. Відтак, правове обґрунтування позовних вимог в частині посилань на виникнення підстав для визнання за позивачкою в судовому порядку права власності на частину прилеглої до житлового будинку земельної ділянки у порядку поділу спільного майна подружжю суд вважає безпідставними і юридично нікчемними. За таких обставин, в задоволенні відповідної частини позовних вимог саме в частині правового обґрунтування визнання права власності позивачки на обидві спірні земельні ділянки в порядку поділу майна подружжя слід відмовити. Поряд з тим, зважаючи на наявність у позовній заяві одночасно двох взаємовиключних правових обґрунтувань одних і тих же позовних вимог, відмову позивачки та її представника в судовому засіданні конкретизувати чи логічно пояснити наявність різних правових підстав одних і тих же позовних вимог, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог із врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, слід також прийняти до уваги наступне. Задовольняючи позовні вимоги у цивільній справі № 372/2117/22 суд визнав право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. Згідно статті 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статей 317, 319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Згідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.ст. 358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відповідно до п.7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради. Судом встановлено, що позивачка є власницею 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 21.12.2022 року. Відповідно до вимог ст.ст. 317,319 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст. 358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Згідно ст.120 ЗК передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст.120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ). Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1,4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічна правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 № 6-2цс15, яка є обов`язкова для судів при розгляді даної категорії справ. Згідно статті 15 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства", а статтею 16 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу". Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом", а тому суд захищаючи порушені права позивача повинен визнати право власності за ним на нерухоме майно. Так, за позивачкою раніше в судовому порядку вже визнано право власності на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] , а тому з врахуванням вищевказаних правових підстав, з огляду на єдність правої долі житлового будинку та прилеглої земельної ділянки, на якій він розташований, суд погоджується із правовим обґрунтуванням позову в цій частині та вважає, що вона дійсно має право на 1/2 частину прилеглої земельної ділянки, а саме земельної ділянки площею 0,082 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:088:0009. Поряд з тим, позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055 не підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду судом не встановлено факту розташування житлового будинку, 1/2 частина якого належить позивачці на праві власності, на зазначеній земельній ділянці, належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин суд не подано. При цьому із пояснень позивачки та її представниці в судовому засіданні, які узгоджуються із матеріалами справи, вбачається, що житловий будинок перебуває поза межами вказаної земельної ділянки, відтак, ця земельна ділянка як окремий об`єкт нерухомого майна не може вважатись прилеглою до відповідного житлового будинку, тому відповідні обґрунтування і аргументи позову не є релевантними по відношенню до земельної ділянки площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055. Інших правових і фактичних підстав для задоволення позовних вимог відносно саме цього об`єкту спору у позовній заяві не зазначено, під час судового розгляду не повідомлено і судом не виявлено. Відтак, суд не вбачає підстав для висновку про наявність правових і фактичних підстав для судового захисту прав та інтересів позивачки відносно позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,048 га з кадастровим номером 3223155400:05:088:0055, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: [ADDRESS] , оскільки в цій частині порушень прав чи законних інтересів позивачки не виявлено. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст.\~76-81\~ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так як відповідач позовні вимоги позивачки визнав у повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні в порядку частини третьої статті 200 ЦПК України. Визнання позову відповідачем приймається судом як належне, однак це не перешкоджає суду надати власну правову оцінку спірним правовідносинам, оскільки факт визнання відповідачем позову не зобов`язує суд прийняти саме таке рішення, яке ґрунтується на домовленості сторін у справі. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в частині тих позовних вимог, які ґрунтуються на законі.

Outcome: partial