Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.05.2024 наказом № 321-К його було звільнено з посади заступника директора Поліського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України. Однак, після звільнення відповідач не здійснив всіх належних йому виплат, зокрема, заробітної плати за період з лютого 2024 року по день звільнення. Зазначає, що відповідач вказує причиною невиплати йому заробітної плати те, що він з лютого 2024 року по 08.05.2024 був відсутній на робочому місці, посадові обов`язки не виконував, роботодавця про причини своєї відсутності ніяким чином не повідомляв. Однак, як і підтверджує сам відповідач, у табелі робочого часу, причиною неявки позивача на робоче місце була тимчасова непрацездатність. Проте, позивач вказує, що перебував у вказаний період на лікуванні. Отже, відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу заробітну плату за період з лютого 2024 року до 08.05.2024 року (день звільнення). Ухвалою суду від 18.06.2024 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено судове засідання. 02 жовтня 2024 року від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вимоги позовної заяви є безпідставними, оскільки з кінця листопада 2023 року і в подальшому [PERSON] не надавалась інформація щодо причин його відсутності, на запити представників ДП «Ліси України» відповіді та пояснення ним не надсилались. Згідно з табелями обліку використаного робочого часу [PERSON] : з 01.01.2024 по 25.01.2024 був відсутній на роботі з нез`ясованих причин, а з 26.01.2024 по 31.01.2024 відображений позначкою «НН» (тимчасова непрацездатність); з 01.02.2024 по 29.02.2024 відображений позначкою «НН» (неоплачувана тимчасова непрацездатність); з 01.03.2024 по 31.03.2024 відображений позначкою «НН» (неоплачувана тимчасова непрацездатність); з 01.04.2024 по 30.04.2024 відображений позначкою «НН» (неоплачувана тимчасова непрацездатність); з 01.05.2024 по 09.05.2024 відображений позначкою «НН» (неоплачувана тимчасова непрацездатність). Водночас працівниками ДП «Ліси України» прийнято до уваги, що принаймні частину періоду, за який належить провести розрахунок позивач міг бути відсторонений від посади у зв`язку із оголошенням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення у сфері службової діяльності, інформацію стосовно цього відповідач зміг отримати лише зі ЗМІ. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, 02.10.2024 представницею відповідача подано додаткові пояснення, згідно яких повідомляє, що 09.05.2023 на виконання наказу №321-к від 08.05.2024 «Про звільнення [PERSON] » були проведені всі відповідні нарахування, а саме розрахована компенсація за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 22 199,90 грн. Фактична виплата нарахованої суми не проводилась, так як станом на 05.01.2024 борг [PERSON] перед підприємством склав 91 425,00 грн. Відповідно до наказу №7-оп(в) від 17.01.2024 були проведені перерахунки, борг працівника зменшився та станом на 09.05.2024 склав 73 554,08 грн. Вказує, що довідку щодо виплат за останні два календарні місяці роботи сформувати не має можливості, так як за вказаний період були відсутні відпрацьовані дні та не проводилось нарахувань заробітної плати. Відповідно до Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Встановлений оклад [PERSON] відповідно до штатного розпису складає 115 000, 00 грн. 07 жовтня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти доводів, викладених у відзиві відзиву на позовну заяву та зазначає, що відповідач фактично визнає, що ним без належного оформлення, ґрунтуючись на припущеннях було зупинено виплату грошових коштів позивачу, що є порушенням законодавства про працю. Ухвалою суду від 10.10.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів відмовлено. 15 жовтня 2024 року від представниці відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вона вказує, що до позовної заяви позивачем не додано розрахунку, у якій саме сумі має бути стягнуто заробітну плату за період з 01.02.2024 по 08.05.2024 з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків, зборів та внесків, а також не наданий детальний розрахунок середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Представник позивача у судовому засіданні 28.10.2024 позов підтримав у повному обсязі У судовому засіданні 28.10.2024 представниця відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. [PERSON] перебував в трудових відносинах з Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" з 18.01.2023 по 08.05.2024. Згідно наказу відповідача № 321-К від 08.05.2024, [PERSON] звільнено з посади заступника директора Поліського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України. З розрахункового листа за травень 2024 року та розрахунку компенсації слідує, що при звільненні [PERSON] нарахована компенсація за 10 днів невикористаної відпустки (5 днів за 2023 рік та 5 днів за 2024 рік) у сумі 22 199,90 грн., з яких утримано ПДФО та військовий збір у розмірі 4328,98 грн. До виплати на руки 17 870,92 грн. У розрахунковому листі також відображено борг [PERSON] перед підприємством у розмірі 91 425,00 грн. Відповідно до наказу відповідача №7-ОП (в) від 17.01.2024 про відрахування, у зв`язку з лічильною помилкою, допущеною при нарахуванні заробітної плати, внаслідок чого зайво виплачену заробітну плату за грудень 2023 року заступнику директора Поліського лісового офісу [PERSON] , на підставі ст. 127 КЗпП України, вирішено: відрахувати із заробітної плати заступника директора Поліського лісового офісу [PERSON] 91 425, 00 грн; відрахування почати із заробітної плати за січень 2024 року з урахування обмежень, установлених статтями 128 та 129 КЗпП України. Згідно листа ДП «Ліси України» №2603/6-2024 від 18.04.2024 слідує, що «В період з 01 січня 2024р. по теперішній час нарахування та виплата заробітної плати в зв`язку з відсутністю відпрацьованих днів за вказаний період [PERSON] в ДП «Ліси України» на займаній посаді не проводилась. В період з 01 січня 2024р. по теперішній час відсутні суми нарахування та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування, податку на доходи фізичних осіб, військового збору, в зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати за вказаний період». Згідно наданого табелю робочого часу позивач обліковувався на робочому місці таким чином: - у лютому 2024 року всього неявок 21, з яких 21 неявку з причини тимчасової непрацездатності; - у березні 2024 року всього неявок 21, з яких 21 неявку з причини тимчасової непрацездатності; - у частині квітня 2024 року всього неявок 11, з яких 11 неявку з причини тимчасової непрацездатності. Як стверджується листом Комунального підприємства «Рівненський обласний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» Рівненської обласної ради від 30.05.2024 №317/01-12/24, адміністрація КП «Рівненський обласний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» POP, [PERSON] перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у КП «РОСДРЗІІ» POP за 2024 рік в такі періоди: з 02.02.2024 по 06.02.2024; з 06.02.2024 по 09.02.2024; з 12.02.2024 по 16.02.2024; з 16.02.2024 по 23.02.2024; з 26.02.2024 по 28.02.2024; з 29.02.2024 по 08.03.2024; з18.03.2024 по 22.03.2024; з 25.03.2024 по 01.04.2024; з 02.05.2024 по 08.05.2024; з 08.05.2024 по 10.05.2024. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Дубровицька міська лікарня» Дубровицької міської ради Рівненської області № 880/01-16/24 від 06.06.2024 повідомляється, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у ВАІТ з 22.04.2024 по 01.05.2024. Судом встановлено, що за період роботи в ДП Ліси України [PERSON] надавалась частина основної щорічної відпустки у кількості 14 календарних днів з 14 по 27.08.2023 (наказ № 229-к від 09.08.2024). Позивачу також надавались відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами: 01-06.06.2023 (наказ №23-вн) та з 09-13.06.2023 (наказ № 26-вн) загалом на 11 календарних днів. Згідно з ч. 4 ст. 26 Закону України Про відпустки, час перебування у відпустках, зазначених у частинах першій і третій цієї статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п.4 ч.1 ст. 9 цього Закону. Згідно припису Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 03.09.2024 №Ц/КВ/20116/5, складеного за результатами позапланового контролю щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, інспектором праці зобов`язано ДП "Ліси України": усунути порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 10 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану (станом на час перевірки позивачу оплату по листам непрацездатності за період з 26.01.2024 по 09.05.2024 нездійснено) та абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, ст. 83 КЗпП (не компенсовано позивачу усі дні невикористаної відпустки за 2024 рік, компенсація проведена лише за 5 днів замість 7). Також у приписі зазначено, що розрахунок днів щорічної відпустки за 2023 рік на підприємстві у кількості 19 календарних днів (14 використаної та 5 компенсованої) відповідає вимогам Закону України «Про відпустки». Водночас, розрахунок днів невикористаної відпустки за 2024 рік не відповідає вимогам Закону України «Про відпустки», а саме при розрахунку відпустки не враховано страховий стаж за період перебування [PERSON] на лікарняному з 26.01.2024 по 29.02.2024. У порушення вимог ст. 83 КЗпП України при звільненні позивача 09.05.2024 йому не компенсовано усі дні невикористаної відпустки за 2024 рік, а компенсація проведена лише за 5 днів невикористаної відпустки, замість 7 днів. На виконання вимог припису № Ц/ КВ/20116/5/П від 03.09.2024, ДП «Ліси України» 09.09.2024 видано наказ № 568-к «Про внесення змін до наказу від 08.05.2024 №321-к», відповідно до якого відповідачем були проведені нарахування листів непрацездатності [PERSON] та нараховано середній заробіток за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки. Виплата проведена 25.09.2024, а саме: 13 742, 12 грн компенсація за невикористану відпустку (у відомості - заробітна плата - донарахована сума), 86 183,06 грн. - лікарняні за рахунок ПФУ, що стверджується розрахунковим листом за вересень 2024 року, відомостями розрахунку виплат ДП «Ліси України» №240925PB000043217469 від 25.09.2024 та №240925PB000043217296. Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена як правило грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу За змістом ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про адміністративну процедуру» встановлена презумпція правомірності дій та вимог особи, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи. При проведенні перевірки головний державний інспектор відділу з питань праці встановив певні факти та зробив правові висновки зобов`язального характеру у Приписі про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 03.09.2024 № Ц/КВ/20116/5/П. В описовій частині Акту від 03.09.2024 № Ц/КВ/20116/5 державним інспектором відображено процедуру погашення боргу [PERSON] , та зроблено посилання на наказ «Про відрахування» від 17.01.2024 № 7-ОП(в), при цьому у висновках Акту або Приписі не зазначено про невідповідність цього наказу вимогам законодавства про працю, не зобов`язано підприємство здійснити повернення виплат та чи інше. Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Суд зазначає, що твердження представника позивача про необґрунтованість наказу відповідача №7-ОП (в) від 17.01.2024 про відрахування, згідно якого, зокрема, у зв`язку з лічильною помилкою, допущеною при нарахуванні заробітної плати, на підставі ст. 127 КЗпП України, вирішено відрахувати із заробітної плати заступника директора Поліського лісового офісу [PERSON] 91 425, 00 грн, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] відповідний наказ відповідача про відрахування не оскаржувався у судовому порядку та таких вимог під час розгляду цього спору останнім заявлено не було. При цьому позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості по заробітній платі, який, серед іншого, спростовував би висновки, викладені у приписі про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 03.09.2024 № Ц/КВ/20116/5/П. Статтею 88 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати. Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, слід зазначити таке. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні терміном не більше як шість місяців. Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні виплат, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Суд зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016р. у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Враховуючи те, що у позивача в розрахунковому періоді були відсутні виплати, розрахунок слід проводити з установленого позивачу посадового окладу. Сторонами не оспорюється, що встановлений оклад [PERSON] відповідно до штатного розпису складає 115 000, 00 грн. Крім того, як було встановлено судом, відповідачем на виконання припису Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 03.09.2024 №Ц/КВ/20116/5, складеного за результатами позапланового контролю щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, 25.09.2024 було виплачено позивачу 99 925, 18 грн, а саме: 13 742, 12 грн компенсація за невикористану відпустку, 86 183,06 грн. - лікарняні за рахунок ПФУ. Згідно з абз.1 п.8 розді.IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 08.05.2024, середня заробітна плата повинна обчислюватися з посадового окладу позивача за березень-квітень 2024. Кількість робочих днів у березні - 21, у квітні - 22, всього - 43 дні. Середній заробіток за один робочий день становить 5 348, 84 грн (115 000, 00 грн + 115 000, 00 грн = 230 000, 00 грн/43 = 5 348, 84 грн). Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.05.2024 (наступного робочого дня після звільнення) по 24.09.2024 (по день фактичного розрахунку) становить 529 535, 16 грн. Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була вчасно виплачена позивачу при звільненні є меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка була виплачена відповідачем 25.09.2024, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 99 000, 00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково в розмірі 99 000, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 1 211, 20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial