Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить: - визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,0514 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1822055600:01:000:0689 та договір дарування садового будинку [ADDRESS] , від 27.08.2016 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., недійсними на підставі їх фіктивності; - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : земельну ділянку площею 0,0514 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1822055600:01:000:0689, та садовий будинок [ADDRESS] ; - поділити вище вказане майно наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки, площею 0,0514 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1822055600:01:000:0689, та на 1/2 ідеальну частку садового будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,0514 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1822055600:01:000:0689, та на 1/2 ідеальну частку садового будинку [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору, витрати на правничу допомогу та по оцінці майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали спірні земельну ділянку та садовий будинок. Так як позивач являвся і являється військовослужбовцем, то має право стати на чергу для поліпшення житла, однак у таку чергу мають право стати особи, які не мають у власності нерухомості. Відтак вони з відповідачем у 2016 році оформили спірні договори дарування землі та садового будинку, проте з часом у сторін погіршились стосунки, що призвело до розлучення у 2024 році. Позивач зазначає, що фактично укладені ним з відповідачкою договори дарування садового будинку та земельної ділянки ніяким чином не вплинули на їх право володіння та користування цим майном; у будинок та земельну ділянку, які вони з відповідачкою набули в шлюбі, вони вкладали спільні сімейні кошти. Позивач вказує, що укладаючи вказані договори дарування, він не мав наміру в дійсності відчужити належну йому частку в будинку та земельній ділянці відповідачці; сторони вирішили укласти такі договори, розуміючи, що не чужі один одному люди; вони спільно нажили дане майно і воно фактично й залишається спільною сумісною власністю; дане відчуження носило характер фіктивності, оскільки було вчинено заради отримання можливості стати на чергу як військовослужбовцю, що потребує покращення житлових умов і лише після розірвання шлюбу у їх з відповідачкою виник спір щодо належного поділу набутого за час шлюбу нерухомого майна. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів дарування фіктивними, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, - відмовити повністю, оскільки доводи позивача не відповідають дійсності; позов є повністю безпідставним, а його подання спрямовано на досягнення незаконної мети позбавити відповідача права власності на нерухоме майно, яке вона набула на законних підставах. Окрім того, стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовану тим, що [PERSON] звернувся до суду з цим позовом 08.04.2024 року, визначивши предметом спору договір дарування від 27.08.2016 року, укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованою. Таким чином, позивачем було подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності, оскільки з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що ними з дружиною було прийнято рішення про дарування нерухомості, щоб він, як військовослужбовець, став на облік по житлу. Зазначив, що вони перебували на обліку всі у трьох (чоловік, дружина, дитина), як члени родини; він не бажав реальних наслідків відчуження свого майна. Вказав, що після укладання договорів, вони продовжували проживати разом, проте, на даний час відповідач виганяє його з його ж будинку, який він будував за свої кошти. Зазначив, що наразі у садовому будинку проживає він із сином; позивачем сплачуються рахунки за світло, газ та земельний податок. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що право поділу спільного майна подружжя виникає з моменту розірвання шлюбу, відтак строк розпочався саме після розлучення; заперечила щодо надання можливості стороні відповідача надати докази про судові витрати. Представник відповідача посилаючись на позицію Верховного Суду про те, що позивач має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що відповідач теж сплачує рахунки за світло, газ та земельний податок. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов такого висновку. 11.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 9), який за рішенням суду від 26.01.2024 року розірвано (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] (зворот. а.с. 9). Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.2008 року (а.с. 15) [PERSON] придбав у власність садовий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0514 га, яка розташована на території товариства «Заводське» Новогуйвинського масиву Житомирського району Житомирської області. 13.05.2011 року на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на садовий будинок № [NUMBER] , що розташований у садівницькому товаристві «Заводське» на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 16-18). На земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0514 га, яка розташована на території товариства «Заводське» Новогуйвинського масиву Житомирського району Житомирської області, Ковені було видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 19). 27.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 5229 (а.с. 13-14), відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передав у власність (подарував), а [PERSON] прийняла у власність (у дар) садовий будинок [ADDRESS] . 27.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 5230 (а.с. 11-12), відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передав у власність (подарував), а [PERSON] прийняла у власність (у дар) земельну ділянку площею 0,0514 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вище зазначене майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів за [PERSON] 27.08.2016 року (а.с. 20, 21). Згідно довідки СТ «Заводське» № 398 від 12.01.2024 року, [PERSON] та син [PERSON] являються членами СТ «Заводське», що розташоване на території Новогуйвинської ОТГ, і постійно проживають в садовому будинку [ADDRESS] без реєстрації з 2010 року (а.с. 23). Відповідно до довідки В/Ч [NUMBER] № 249/57/58 від 25.01.2024 року (а.с. 22) [PERSON] перебуває у черзі на поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання у в/ч [NUMBER] Озерненського гарнізону з 05.03.2020 року складом сім`ї 3 особи (він, дружина, син). У списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання житлових приміщень не перебуває. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку є посилання в апеляційній скарзі, зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14 зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла у власність подароване йому нерухоме майно, а саме - садовий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0514 га, яка розташована на території товариства «Заводське» Новогуйвинського масиву Житомирського району Житомирської області та зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на зазначене нерухоме майно, а відтак вчинила дії щодо встановлення правових наслідків на спірне нерухоме майно. Суд підкреслює, що договори дарування від 27.08.2016 року підписані сторонами, учасники вказаного договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав вважати, що укладаючи договори дарування сторони не мали на меті встановлення правових наслідків, відтак у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними слід відмовити. Інші позовні вимоги є похідними, тому також не підлягають задоволенню. Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі №932/12680/20 (провадження №61-11448св22). Вирішуючи питання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як слідує із роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити саме з причини їх недоведеності.

Outcome: dismissed