Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить суд розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 23 лютого 2008 року Мелітопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №106, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, а також щодо ведення спільного господарства, фактичні шлюбні відносини припинені. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу не можливо та суперечить її інтересам. Крім того, позивач просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а після цього на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач, повідомлений судом своєчасно і належним чином про час і місце розгляду справи, у судові засідання не з`являється. Оскільки суд немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, тому вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 28.02.2024 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), 23\~лютого 2008\~року сторони\~уклали шлюб,\~про що\~складено відповідний\~актовий запис\~за №106\~(а.с.5). Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області,сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с.7). Отже, судом встановлено те, що сім`я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. На даний час діти знаходяться на утриманні матері [PERSON] , проживають разом з нею. Вирішуючи питання щодо розірвання шлюбу між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку позивач вважає неможливим з моральної точки зору продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. На підставі ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач клопотання про відновлення дошлюбного прізвища не заявляла. Таким чином, позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, суд виходить з такого. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Отже, при визначенні частки доходу відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дітей, яка проживають разом з матір`ю, виходячи з принципу розумності та справедливості, а також з розмірів прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для дітей відповідного віку, зважаючи на те, що відповідач є працездатним, на його утриманні інших осіб немає, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а після цього на утримання [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви в частині стягнення аліментів, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved