Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

в червні позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, яка була поширена [PERSON] на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook», а саме: «...Шпигують за наказом керівництва, доносять...», «...Тиском змушують відмовитись від класного керівництва...», «...Переказують чутки і плітки, а не шукають відповіді у першоджерела, радять кому і з ким не потрібно спілкуватись...», «Діалогу з адміністрацією як не було, так і нема...»; - зобов`язати [PERSON] протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, яка була поширена [PERSON] на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook», а саме: «...Шпигують за наказом керівництва, доносять...», «...Тиском змушують відмовитись від класного керівництва...», «...Переказують чутки і плітки, а не шукають відповіді у першоджерела, радять кому і з ким не потрібно спілкуватись...», «Діалогу з адміністрацією як не було, так і нема...», шляхом спростування недостовірної інформації на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] та у друкованому виданні (газеті) « [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації; - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, яка була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від 04 квітня 2024 року, а саме: «...Коли ніхто з них не побачив жодного порушення в моїх діях, [PERSON] викликала на мене представників військкомату.»; - зобов`язати [PERSON] протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, яка була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від 04 квітня 2024 року, а саме: «...Коли ніхто з них не побачив жодного порушення в моїх діях, [PERSON] викликала на мене представників військкомату.», шляхом спростування недостовірної інформації на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] та у друкованому виданні (газеті) «Весть»; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації; - стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування\~позову зазначила,\~що на\~підставі конкурсу\~та строкового\~трудового договору\~(контракту)\~з 11\~листопада 2022\~року була\~призначена на\~посаду директора\~Чернігівської загальноосвітньої\~школи І-ІІІ\~ступенів №27\~Чернігівської міської\~ради.\~Під час\~виконанням своїх\~посадових обов`язків,\~в березні\~2024\~року позивачем\~було виявлено\~порушення,\~яке проявлялось\~в порушенні\~прав дітей\~на освіту\~в діях\~вчителя української\~мови та\~літератури [PERSON] \~у зв`язку\~з чим\~останній наказом\~№3-к\~Чернігівської загальноосвітньої\~школи І-ІІІ\~ступенів №27\~від 20\~березня 2024\~року було\~оголошено догану.\~З наказом\~про оголошення\~догани [PERSON] \~була ознайомлена\~та остання\~зазначила,\~що не\~погоджується з\~доганою.\~30\~березня 2024\~року на\~персональній сторінці\~(акаунті)\~ [PERSON] \~в соціальній\~мережі «Facebook»\~поширила допис\~в якому\~виявила свою\~незгоду з\~оголошеною доганою. Також починаючи з лютого 2024 року батько двох учнів Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №27 Чернігівської міської ради [PERSON] , в якій працює позивач почав здійснювати дії, що принижують честь, гідність позивача та підриває репутації школи в цілому, що проявлялось в психологічному тиску, змушуючи піти з займаної посади в присутності учнів та працівників школи. [PERSON] неодноразово вривався на територію школи та кабінету позивача попри існуюче встановлене правило реєстрації під час входу на територію школи, звинувачуючи адміністрацію школи та директора в особі позивача, що підтверджується відповідними зверненнями до органів поліції. 22 лютого 2024 року [PERSON] здійснив зі своєї персональної сторінки в соціальній мережі «Facebook» загальнодоступну публікацію, зміст якої містить недостовірну інформацію відносно позивача. В подальшому відповідачі спільно надали свої коментарі до місцевого друкованого видання (газети) «Весть» - код 45161, щотижневик №14 (1096) від 04 квітня 2024 року. В даній же публікації [PERSON] звинуватив позивача у виклику по відношенню до нього «представників військкомату», на підтвердження даної дії не надавши жодних даних. Описані вище події призвели до падіння рейтингу школи в суспільстві, батьки учнів школи звертаються з усними скаргами як до керівництва школи так і до Управління освіти Чернігівської міської ради, більшість батьків відмовляються залучати своїх дітей до освітнього процесу в Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №27 Чернігівської міської ради. Дані події завдали моральної шкоди та стрімко похитнули ділову репутацію позивача, як директора, що й стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представником відповідача [PERSON] надіслано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, щодо того, чи є [PERSON] автором допису на сторінці в соціальній мережі, то позивач не довела належними та допустимими доказами, що саме вона є автором вказаної публікації. В рамках справи № 201/6995/17 Верховний Суд вказав, що позивачі не підтвердили належними доказами те, що сторінка в соціальній мережі «Facebook» належить саме відповідачеві, і що саме вона виклала недостовірну інформацію. При цьому суд зауважив, що сторони не зверталися з клопотанням про призначення у справі судової експертизи з метою встановлення власника акаунта. У більшості випадків позиція судів зводиться до того, що зареєструватися у соціальній мережі може будь-хто та під будь-яким іменем. Тому скріншоти із зображенням змісту таких сторінок не є належним доказом. [PERSON] розглядає наступні фрази в контексті того, чи є вони фактичними твердженнями або оціночними судженнями з розрахунку на те, що вона не визнає себе їх автором. Позивач є директором закладу загальної середньої освіти, тобто по суті є посадовою особою, що виконує завдання та функції держави у сфері освіти. Керівник закладу загальної середньої освіти має право: діяти від імені закладу без довіреності та представляти заклад у відносинах з іншими особами; укладати угоди (договори, контракти) з фізичними та/або юридичними особами відповідно до своєї компетенції; звертатися до центрального органу виконавчої влади із забезпечення якості освіти із заявою щодо проведення позапланового інституційного аудиту, зовнішнього моніторингу якості освіти та/або громадської акредитації закладу; приймати рішення з інших питань діяльності закладу освіти. З наведеного вище вбачається, що інформація, яка, нібито, поширена відповідачами, яку позивач просить визнати недостовірною стосується її професійної діяльності, а не її приватного життя, є оціночним судженням певних обставин (в тому числі зазначених вище), критикою, висловлена не в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Також допис містить коментарі та оціночні судження фізичних осіб в соціальній мережі «Facebook» щодо цих обставин. Щодо позовних вимог до [PERSON] , то необхідно зазначити, що спірна інформація була поширена у друкованому ЗМІ. В цьому випадку наявний особливий суб`єктний склад відповідачів. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 203/3104/15-ц (провадження 61-13647св18). Тому, крім [PERSON] до справи мав би був бути залучений автор статті та редакція газети. Представником позивача подано відповідь на відзив в якому просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі та додатково зазначила, що в наведених публікаціях відповідачів, які були поширені публічно і доведені до невизначеного кола осіб, містяться конкретні фактичні дані, а не оціночні судження. З приводу недоведеності авторства [PERSON] допису на сторінці в соціальній мережі «Facebook», то на цій же сторінці присутні особисті сімейні фото, доступ до яких може мати виключно [PERSON] . Як зазначається у відзиві позивач являється публічною особою, саме тому до позивача, як до суб`єкта публічної діяльності межа допустимої критики є значно ширшою. Одночасно з відповіддю на відзив представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог в якій вимоги викладено наступним чином: - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, яка була поширена [PERSON] на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» (посилання на публікацію [INFO] », «...Тиском змушують відмовитись від класного керівництва...», «...Переказують чутки і плітки, а не шукають відповіді у першоджерела, радять кому і з ким не потрібно спілкуватись...», «Діалогу з адміністрацією як не було, так і нема...» та інформацію, що була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від [INFO] , а саме: «...Вимагають у вчителів, щоб один на одного писали доповідні. На основі яких [PERSON] , директор, складає акти, а потім виписує догани...», «...Доносити один на одного адміністрація зробила у колективі нормою. Якось просили і мене написати доповідну на колегу. Я відмовилась. Нагадало мені радянські часи...»; - зобов`язати [PERSON] протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, яка була поширена [PERSON] на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» (посилання на публікацію [INFO] ), а саме: «...Шпигують за наказом керівництва, доносять...», «...Тиском змушують відмовитись від класного керівництва...», «...Переказують чутки і плітки, а не шукають відповіді у першоджерела, радять кому і з ким не потрібно спілкуватись...», «Діалогу з адміністрацією як не було, так і нема...», та інформацію, що була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від [INFO] , а саме: «...Вимагають у вчителів, щоб один на одного писали доповідні. На основі яких [PERSON] , директор, складає акти, а потім виписує догани...», «...Доносити один на одного адміністрація зробила у колективі нормою. Якось просили і мене написати доповідну на колегу. Я відмовилась. Нагадало мені радянські часи...», шляхом спростування недостовірної інформації на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] та у друкованому виданні (газеті) « [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації; - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, яка була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від 04 квітня 2024 року, а саме: «...Коли ніхто з них не побачив жодного порушення в моїх діях, [PERSON] викликала на мене представників військкомату.»; - зобов`язати [PERSON] протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, яка була поширена [PERSON] у друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від 04 квітня 2024 року, а саме: «...Коли ніхто з них не побачив жодного порушення в моїх діях, [PERSON] викликала на мене представників військкомату.», шляхом спростування недостовірної інформації на персональній сторінці (акаунті) в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] та у друкованому виданні (газеті) « [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації; - стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати; - здійснити огляд сторінок (акаунтів) в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] (користувач [PERSON] ) (посилання на акаунт [INFO] ) та [PERSON] (користувач [PERSON] ) (посилання на акаунт [INFO] ) Відповідно до ч. 5 ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що в соціальній мережі «Facebook» розміщена інформація, як вважає позивач, стосовно неї наступного змісту: «...Шпигують за наказом керівництва, доносять...», «...Тиском змушують відмовитись від класного керівництва...», «...Переказують чутки і плітки, а не шукають відповіді у першоджерела, радять кому і з ким не потрібно спілкуватись...», «Діалогу з адміністрацією як не було, так і нема...» У друкованому виданні (газеті) «Весть» - код [NUMBER] , щотижневик № [NUMBER] (1096) від [INFO] , розміщена інформація: «...Вимагають у вчителів, щоб один на одного писали доповідні. На основі яких [PERSON] , директор, складає акти, а потім виписує догани...», «...Доносити один на одного адміністрація зробила у колективі нормою. Якось просили і мене написати доповідну на колегу. Я відмовилась. Нагадало мені радянські часи...»; «...Коли ніхто з них не побачив жодного порушення в моїх діях, [PERSON] викликала на мене представників військкомату. Згідно з частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини четвертої\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ст.\~68\~Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і ч. ч. 2, 3\~ст. 34 Конституції України\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до\~глави 22 ЦК України\~до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті\~297\~та частиною першою статті\~299 ЦК України). Згідно із статтями\~297,\~299\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 1\~ст. 275 ЦК України\~фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3 цього Кодексу. Частиною 3 статті 297 визначено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2\~ст. 299 ЦК України). Згідно положень ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~та роз`яснень, які містяться у п. 19\~Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом\~статті 277 ЦК України, частини четвертої\~статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950\~року. У свою чергу, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це вище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно зі\~статтею 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно із частиною другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Відповідно до п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 6\~ст. 76 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~встановлюють, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 47-1\~Закону України "Про інформацію"\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Разом з тим, у пункті 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 21 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Слід зазначити, що «Facebook» є соціальною загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (у тому числі, вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки вказана соціальна мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо, за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд зазначає, що позивачем не надано доказів, що [PERSON] та [PERSON] є належними відповідачами за зазначеними вимогами. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію не знайшли свого підтвердження, враховуючи те, що зміст публікацій становлять критичні судження щодо професійної діяльності позивача як публічної особи та керівництва школи в цілому та не є конкретними фактичними даними, що можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності та спростувати, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди. У пункті 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року\~роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. У відповідності до положень\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди»\~із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. За вказаних обставин, оскільки судом не встановлено недостовірною та такою, що порушує право позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, поширеної відповідачкою інформації, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed