Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Позовна заява обґрунтована тим, що між сторонами 21 лютого 2004 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 224. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що протягом останніх 7-10 років стосунки між ним та відповідачкою незадовільні, зникла повага одне до одного, взаємна симпатія, взаєморозуміння. Спільне проживання супроводжується постійними сварками, взаємним невдоволенням, інколи образами. Позивач зазначає, що через відсутність спільних інтересів, взаємоповаги, розуміння та любові спільне життя сторін, як подружися і подальше збереження шлюбу неможливе. Також, позивач зазначає, що з часу народження і до цього часу їх діти проживають у належному йому на праві власності будинку, де наразі проживає й відповідач. Повідомляє, що відповідач працює фельдшером станції швидкої допомоги, має ненормований робочий графік, має власне жито, а тому неповнолітня дитина ризикує часто бути без належної уваги, догляду та опіки. Тому, позивач просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , який 21.02.2004 зареєстровано Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що зроблено актовий запис № 224; визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини та призначено судове засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач 05.11.2024 через канцелярію суду подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, 10.10.2024 через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовну вимоги про розірвання шлюбу визнає та просить позов в цій частині задовольнити. Після розірвання шлюбу просила залишити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Щодо вимог про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , зазначає, що згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самостійно, відповідно така вимога в судовому порядку не вирішується. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані заяви позивача та відповідача, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав За змістом положень ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.\~56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 21.02.2004 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 224, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.03.2024. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 12.03.2024 (видане повторно), та серії [NUMBER] від 12.03.2024 (видане повторно). Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. За таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком суд зважає на таке. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. У залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства дитина у віці 14-ти років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)». Такі висновки також закріплено в постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині. До того ж, суд ухвалюючи таке рішення в цій частині, зважає й обставини, які безпосередньо повідомляються в позовній заяві з приводу того, що на момент звернення до суду сторони та їх спільна неповнолітня дитина проживають спільно. Ураховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням наведеного‚ на підставі ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial