Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Керівник Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Держгеокадастру у Донецькій області звернувся до суду з вищезазначеним позовом про конфіскацію на користь держави 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 1423055700:04:000:1380, загальною площею 0,22 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: за межами населеного пункту смт. Зарічне, Лиманскої територіальної громади, Краматорського району, Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1112674314230), (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 17939859 від 09.12.2016 року на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Позов обґрунтований тим, що відповідач [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації, на основі свідоцтва про право на спадщину від 9 грудня 2016 року отримала право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,22 га у Донецькій області, призначеної для сільськогосподарського виробництва. Це право було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент набуття права власності вона мала паспорт громадянина РФ та проживала у Санкт-Петербурзі. За даними ДМС України, [PERSON] не зверталася для отримання українських документів. Оскільки вона як іноземна громадянка не відчужила свою частку землі протягом року (до 9 грудня 2017 року), право власності підлягає припиненню через конфіскацію за рішенням суду. Ухвалою суду від 22.04.2024 року розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.09.2024 року закрите підготовче судове засідання і справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про заочний розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов чи зустрічний позов не подав. При таких обставинах, враховуючи позицію представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка є громадянкою РФ, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 3996 від 09.12.2016, виданого державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., набула право власності на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером 1423055700:04:000:1380, загальною площею 0,22 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Донецької області, Краснолиманського району за межами населеного пункту смт. Кіровськ (на теперішній час за межами смт. Зарічне, Лиманська міська територіальна громада Краматорського району Донецької області), що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.12.2016 року 09.12.2016 [PERSON] зареєструвала право власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 22.11.2023 року. Згідно копії інформаційної довідки від 20.02.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта та копії свідоцтва про право спадщину за законом [PERSON] станом на дату набуття права власності на вказану 1/3 частку земельної ділянки була громадянкою Російської Федерації (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серія та номер [NUMBER] , виданий 10.06.2010, видавник ФМС 78037) та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також, факт того, що [PERSON] на момент набуття права власності мала громадянство іншої держави підтверджується її заявою про надання відомостей з Державного земельного кадастру. Відповідно до інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області № 1401.3.1.1-6424/14.3-23 від 12.12.2023 [PERSON] , [INFO] , за наявними обліками ГУ ДМС у Донецькій області, згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України з питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, посвідок на тимчасове та постійне проживання не зверталася. Таким чином, [PERSON] яка є іноземною громадянкою, у грудні 2016 року зареєструвала за собою право власності на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужила (кінцевий строк сплив 09.12.2017). Згідно ст.ст.13,14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до ч.1, 2 ст.38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно ч.1ст.39 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У ч.1 ст.1 ЗК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Приписами ч.1, 2, 4 ст.374 ЦК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Так, згідно ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Відповідно до ч.ч.2-4ст.81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Норма ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативною, що зобов`язує іноземця здійснити відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а встановлений річний строк є преклюзивним строком. При цьому, згідно з ч.5 ст.22 ЗК України (в редакції станом на дату набуття права власності 02.08.2013) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч.1, 3ст.130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: громадяни України; юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; територіальні громади; держава. Порушення вимог частин першої і другої цієї статті є підставою для визнання правочину, за яким набувається право власності на земельну ділянку, недійсним, а також для конфіскації земельної ділянки. У ст.125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У п.п.д), е) ч.1 ст.140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2,4 ст.145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Таким чином, з огляду на те, що [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації, набула 9 грудня 2016 року шляхом прийняття спадщини у власність 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення, та мала обов`язок відчужити її протягом року з дня прийняття спадщини. Відчуження може бути в результаті продажу, міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Разом з тим, на момент набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку та виникнення у неї обов`язку відчужити земельну ділянку протягом року, національне законодавство не містило механізму реалізації зазначеного обов`язку окрім безоплатної відмови від права власності, що не відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція) в частині Так , з 18 січня 2001 року\~Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки\~(паю)» встановив, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати ці частки (паї), окрім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб. Ухвалений 25 жовтня 2001 року\~Земельний кодекс України\~не лише визначив термін такої заборони відчуження до 1 січня 2005 року, але й поширив її як на земельні частки (паї), так і на земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від форми власності. Це й стало називатися «мораторієм на купівлю та продаж земель сільськогосподарського призначення». Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів"\~від 19 грудня 2006 року N 490-V визначено заборону до 01 січня 2008 року купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок які перебувають у власності громадян . Зазначений мораторій на продаж сільськогосподарських земель продовжувався та був скасований лише 31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності, та встановлено порядок реалізації положень ст.145 ЗК України. Але ж, відповідачка після скасування мораторію на продаж сільськогосподарських земель, не виконала свій обов`язок по відчуженню належної їй земельної ділянки Відповідно до змісту ст.348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому ЄСПЛ неодноразово в своїх рішеннях звертає увагу на те, що якщо мова йде про експропріацію, це зазвичай тягне за собою зобов`язання держави присудити компенсацію потерпілому власнику тому що заволодіння майном , згідно з другим реченням першого абзацу статті 1 Протоколу № 1 без сплати суми, розумно пов`язаної з його вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Виходячи із цих положень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. А саме , необхідно задовольнити позов в частині припинення права власності відповідачки на земельну ділянку, шляхом конфіскації у порядку, визначеному ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України. В іншій частині позову відмовити, тому що положення ч.4 ст.145 Земельного Кодексу та ст.348 ЦК України передбачають процедуру продажу земельної ділянки на земельних торгах, і лише якщо майно\~не буде\~проданим,\~воно за\~рішенням суду\~може бути\~переданим у\~власність держави. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 2271,00 грн.

Outcome: partial