Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

позивач звернулась до суду з цим позовом. В обґрунтування позову зазначає, що 28 листопада 2014 року [PERSON] (надалі - позивач), уклала шлюб із [PERSON] (надалі - відповідач), про що Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 1030. Від шлюбу сторони спільних неповнолітніх дітей не мають. У період зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, сторони набули у власність домоволодіння, розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0639 га (кадастровий номер 1211900000:01:017:0037), за адресою: [ADDRESS] , що оформлено укладанням 24 лютого 2016 року відповідного договору купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та відповідачем, який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 70. Відповідно до п. 1.2 вищезазначеного договору купівлі-продажу, домоволодіння в цілому складається з: будинку - А, загальною площею 69,2 м2, житловою площею 30,4 м2, погребу Б, літнього душу - Д, сараю - Е, вбиральні - Ж, літнього душу - 3, колодязю к1, зливної ями - я, хвіртки - 4, воріт - 5, огорожі - 6, 7, замощення - І. Право власності на вищезазначене домоволодіння зареєстровано за відповідачем одноособово. У серпні 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживали окремо, взаємної згоди щодо поділу вищезазначеного домоволодіння, набутого у період шлюбу, не досягли, шлюбного договору не укладали. Відповідач вважає себе одноосібним власником домоволодіння, а тому з метою захисту своїх прав, як співвласника нерухомого майна позивач звернулася з цим позовом. Посилаючись на положення ст. 355, 368, 372 ЦК України, ст. 60, 70, 71 СК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спірне майно є неподільною річчю і позивач вважає, що її частки з відповідачем у праві спільної власності домоволодіння [ADDRESS] є рівними і кожному зі сторін належить по 1/2 частці майна, набутого в шлюбі, а тому звертається з цим позовом. Постановленою суддею ухвалою від 12 вересня 2022 року відкрите провадження у справі, призначене підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 07 лютого 2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Постановленою судом ухвалою від 20 квітня 2023 року зупинене провадження у цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 183/4155/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Постановленою суддею ухвалою від 27 вересня 2024 року провадження у справі поновлене. Постановленою судом ухвалою від 11 листопада 2024 року в задоволенні заяви представника позивача про залишення позову без розгляду відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що майно набуте подружжям за спільні кошти, позивач не надавала нотаріальної згоди на те, що при придбанні спірного майна використані особисті кошти відповідача. Зазначила, що позивач не погоджується з рішенням суду у справі № 183/4155/23 та буде його оскаржувати. На даний час позивач знаходиться у лікарні, внаслідок чого нею таке рішення не оскаржене. Представник відповідача вказала на преюдиційний факт рішення у цивільній справі № 183/4155/23, яким встановлено належність спірного майна до особистої приватної власності відповідача та про відсутність його спростування. Відсутність доказового обґрунтування позиції позивача. Оцінивши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі, суд висновує таке. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, наданими суду доказами підтверджено, що з 28 листопада 2014 року по 25 серпня 2022 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та відміткою у паспорті позивача /а.с.7-8, 10/. 24 лютого 2016 року, між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. Договір посвідчений 24 лютого 2016 року [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 70. Згідно з п.2.1 договору купівлі-продажу сторони погодили, що продаж відчужуваного житлового будинку вчиняється за 55 000 грн, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору. Ринкова вартість будинку, згідно Звіту про оцінку мана, виданого 10 лютого 2015 року складає 55 003 грн (п.2.2 договору). У п.5.4 зазначеного договору вказано, що продавцю нотаріусом доведено до відома, що будинок набувається за згодою дружини покупця [PERSON] , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом. Право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем одноосібно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 54007558 від 25 лютого 2016 року та № 322160277 від 07 лютого 2023 року /а.с.12, 29-30/. Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Цивільного кодексу України так і Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Так, заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2024 року у справі № 183/4155/23, яке набрало законної сили 23 липня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120011441) позов [PERSON] задоволено повністю. В тому числі, визнано особистою приватною власністю [PERSON] домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке набуто на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л. Г. за реєстровим № 70, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13410893, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366819812119. Рішенням суду встановлено, що позивач, заперечуючи факт спільної сумісної власності на спірне домоволодіння стверджував, що його придбано за його особисті кошти. На підтвердження вказаних доводів суду надано договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] від 23 лютого 2016 року (а.с.11-12), згідно якого [PERSON] та [PERSON] продали зазначене домоволодіння покупцю [PERSON]. У п.1.4 договору від 23 лютого 2016 року зазначено, що [PERSON] належить 1/2 частка зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13 вересня 2013 року; 1/2 частина домоволодіння належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13 вересня 2013 року. Згідно з п.3.1 договору купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року сторони погодили, що продаж домоволодіння вчинено за 149000 грн. Зазначену суму продавці отримали, кожен відповідно до своєї частки, від покупця до підписання цього договору. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного станом на 11 лютого 2016 року, ринкова вартість майна складає 148136,13 грн. (п.3.2 договору). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач їй доводиться рідним братом. Після смерті матері у 2012 році вони з братом успадкували по 1/2 частину будинку у м. Дніпрі, який вирішили продати. Брат їй повідомив, що знайшов будинок у м. Новомосковську, а також що коштів від продажу спадкового будинку йому вистачить і на придбання будинку у м. Новомосковську, і на його ремонт. Дружина брата не заперечувала проти цього. Оцінюючи зазначені показання, суд враховує, що свідок відповідачу доводиться рідною сестрою. Крім того, про джерела придбання спірного будинку свідку відомо зі слів позивача. Разом з тим, враховуючи, що повідомлені свідком обставини підтверджуються письмовими доказами договорами купівлі продажу від 23 лютого 2016 року та від 24 лютого 2016 року, суд не вбачає підстав ставити під сумнів показання зазначеного свідка. Враховуючи, що наступного дня після відчуження спадкового майна, від продажу якого позивач отримав 74500 грн, позивач придбав спірне домоволодіння за 55000 грн, суд вважає, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів довів факт придбання спірного домоволодіння за рахунок коштів, що належали йому особисто. У свою чергу відповідачка [PERSON] не скористалася своїми процесуальними правами, не подала доказів на спростування доводів позивача, зокрема на підтвердження придбання спірного домоволодіння за рахунок коштів сімейного бюджету, або за її особисті кошти. Також судом досліджено відомості з Реєстру застрахованих осіб за формою ОК-7 стосовно позивача [PERSON] (а.с.35-37) та відомості про джерела/суми нарахованого доходу стосовно відповідачки [PERSON] (а.с.62-64), за результатами вивчення яких судом не встановлено обставин, які б свідчили що спірне домоволодіння придбано за рахунок коштів сімейного бюджету сторін. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки витрачені на його придбання кошти були особистою власністю відповідача, отримані від продажу спадкового майна. За таких обставин, суд висновує, що відповідачем доведено суду факт належності спірного майна до особистої власності одного з подружжя відповідача у справі. Посилання позивача на те, що житловий будинок з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0639 га, кадастровий номер 1211900000:01:017:0037, за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] не підтверджено жодними доказами, а презумпція спільності майна подружжя, набутого у шлюбі спростована відповідачем відповідним рішенням суду, яке відносно цієї справи є преюдиційним фактом. Посилання представника позивача на те, що позивач не давала згоди на набуття в особисту власність майна відповідачем, не погоджувалася на те, що майно є особистою власністю відповідача під час набуття ним права власності саме по собі не є доказом. Доказів на спростування у загальному порядку обставин, встановлених у судовому рішенні суду не надано. Посилання на те, що позивач оскаржує судове рішення не підтверджено. Відтак, суд висновує, що позивачем не доведено належними доказами порушення її прав відповідачем і в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати, відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на позивача, якій відмовлено у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed