Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача послалися на ті обставини, що «01» березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у Третьому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблений актовий запис № 45 від 01.03.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. Причиною розірвання шлюбу є те, що у позивача та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на шлюб, сім`ю, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові один до одного. На даний момент сторони не ведуть спільне господарство та сумісне проживання припинено, а тому на переконання [PERSON] подальшого сенсу підтримувати сімейні відносин немає. Подружні стосунки між ними припинились з квітня 2022 року, тобто шлюб носить формальний характер. Перебування у шлюбі суперечить позивача інтересам - розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позивач вважає, що час на примирення надавати не потрібно. Спір про визначення місця проживання дитини відсутній. Після розірвання шлюбу син - [PERSON] , [INFO] буде проживати разом із позивачкою. Спір про поділ майна подружжя відсутній. У справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін по справі. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання - справу слухати у його відсутність на позовних вимогах наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі у разі неявки відповідачки. Відповідачка у судове засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє, заяв про відкладення розгляду справи не надає, відзив на позовну заяву не подавала. Копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками відповідачка отримала, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Судове засідання відкладалось в зв`язку з неявками відповідачки. У судове засідання відповідачка повторно не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв клопотань не надавала, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (судовий виклик ) направлялися за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), а згідно позначки працівника поштове відправлення вручено, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідачка повідомлена про порядок розгляду справи. Отже судом було вжито всі можливі заходи, щодо виклику відповідача по справі до суду, тому суд визнає її повторну неявку з неповажних причин. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. Причиною розірвання шлюбу є те, що у позивача та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на шлюб, сім`ю, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові один до одного. На даний момент сторони не ведуть спільне господарство та сумісне проживання припинено, а тому на переконання [PERSON] подальшого сенсу підтримувати сімейні відносин немає. Подружні стосунки між ними припинились з квітня 2022 року, тобто шлюб носить формальний характер. Перебування у шлюбі суперечить позивача інтересам - розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позивач вважає, що час на примирення надавати не потрібно. Спір про визначення місця проживання дитини відсутній. Після розірвання шлюбу син - [PERSON] , [INFO] буде проживати разом із позивачкою. Спір про поділ майна подружжя відсутній. Застосовуючи норми матеріального права суд виходить з такого. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Згідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Згідно ч.2 ст.112 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як роз`яснив Верховний Суд України, згідно зі ст.24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН. Обставини, на які посилається позивач є самостійною та достатньою підставою для розірвання шлюбу. Докази, які б спростовували обґрунтованість цього висновку, в матеріалах цивільної справи відсутні. Виходячи з наведеного враховуючи, що позивач не бажає підтримувати сімейні стосунки з відповідачкою, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб. Збереження даного шлюбу суперечить його інтересам, у подружжя відсутні спільні діти, тому оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, беручи до уваги, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного Кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі ст.3,56,104-105,110,112,113 СК України,

Outcome: approved