Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовом до [PERSON] , третя особа без самосійних вимог: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 09 квітня 2011 року він з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 24 квітня 2024 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано, на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Після розірвання шлюбу, спільні діти залишились проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , за власним бажанням. Відповідачка почала влаштовувати своє особисте життя, та проживати з іншим чоловіком. Тобто у дітей відсутнє бажання проживати з не рідною їм людиною. Діти самостійно виявили бажання проживати разом зі мною за вищевказаною адресою. Рішення дітей є добровільним та не суперечить їх інтересам, тому що вони мають сталі соціальні зв`язки з оточуючим середовищем за місцем постійного проживання (друзі, родичі, школа, гуртки). На даний час діти забезпечені усім необхідним, мають добрі умови для проживання. Позивач та його представник в наданій суду письмовій заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовну заяву, судове засідання просив проводити без його участі. Відповідач в наданій суду письмовій заяві визнала позовні вимоги, та просила розглянути справу без її участі, зазначила, що після припинення із позивачем шлюбних відносин між ними відбулася домовленість про проживання дітей разом з батьком. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в наданій суду письмовій заяві просили розгляду справу без присутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради з урахуванням висновку від 23.09.2024 року №8вих-20/803 та найкращих інтересів дитини. Дослідивши письмові дока у справі, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09 квітня 2011 року він з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (арк. с. 9-10). 24 квітня 2024 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано, на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (арк. с. 11-12). Після розірвання шлюбу, спільні діти залишились проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , за власним бажанням (арк. с. 18). На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)). Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що діти сторін - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до Акту про підтвердження факту проживання/не проживання осіб (арк. с. 18) проживають разом із позивачем [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Саме у вказаному житловому приміщенні для дітей створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку, що підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янскької міської ради №8вих-20/803 від 23.09.2024. У свою чергу, відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем проживає окремо та не заперечує проти проживання дітей разом із батьком. Також, відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вбачається, що діти проживають з батьком, будь-яких даних про наявність заперечень відповідача або спору щодо визначення місця проживання з батьком висновок не містить. Таким чином, як зі змісту позовної заяви, так і з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дітей з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, з яким і проживають з народження, мати не має перешкод у спілкуванні з дітьми. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка [PERSON] не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, які проживають разом із батьком і знаходяться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку. При цьому суд враховує той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті спору позивач у справі [PERSON] та його доньки, фактично проживають в одному житлі за однією адресою, мати дітей, яка проживає окремо, не ставить питання про визначення місця проживання дітей з нею, та не заперечує щодо проживання дітей з батьком, тому правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей із батьком на час розгляду справи немає, оскільки діти зареєстровані і фактично проживають з батьком і його право не оспорюється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд, розглядаючи справу № 127/16211/23 за аналогічних правовідносин, у постанові від 10.07.2024 зазначив, що Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. За змістом положень, зокрема, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 8, 18, 161 СК України, ст. ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти). На час пред`явлення позову до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, питання щодо проживання дітей з батьком між батьками дитини було врегульоване ними за взаємною згодою відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає,що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed