Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі №2002/2-а-464/11 визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської державної районної адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерство соціальної політики України, здійснити необхідні дії відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1992 року № 258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», направлені на забезпечення [PERSON] продуктами харчування за медичними нормами з обов`язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання та компенсацією 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими Міністерством охорони здоров`я України, починаючи з 01 грудня 2010 року, за виключенням раніше виплачених з цього питання коштів. Також, Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України задоволена заява позивача №4862 від 03.01.2013 року і визнано порушення державою відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції щодо невиконання рішення національного суду, а саме: Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року. Крім того, Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року, у справі Бурмич та інші проти України, визнано порушення державою відповідачем п.1 ст.6 Конвенції і ст. 1 Першого протоколу, а також порушення ст. 13 Конвенції за заявою позивача з приводу невиконання Рішення Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 у справі Штефан та інші проти України щодо заяви позивача № 4862 від 03.01.2013. Також позивач вказує, що 16.03.2023 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду було визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування та зобов`язано стягнути на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року у справі Бурмич та інші проти України з Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України компенсацію 50 процентів вартості продуктів харчування. Окрім того, рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі № 520/16009/23, від 28 вересня 2023 року у справі № 520/25179/23, від 04 січня 2024 року у справі №520/36926/23, від 04 січня 2024 року по справі №520/36926/23 визнано протиправним та скасовано повідомлення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції якими [PERSON] було повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Єжовим М.В. від 29.08.2014 року відкрито виконавче провадження №44549599 за Рішенням Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 у справі Штефан та інші проти України. Як зазначає позивач, окрім постанови про відкриття по даному виконавчому провадженню державним виконавцем Сіренко С.В. за останні десять років не вчинено ніяких виконавчих дій. З огляду на вищезазначені обставини, моральна шкода завдана позивачу внаслідок бездіяльності державних виконавців шляхом тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу, внаслідок чого не виконується Постанова Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 року у справі №520/2199/23 та Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України. Беручи до уваги вищевикладене позивач просить стягнути з Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Ухвалою суду було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано строк учасникам для подання заяв по суті. 10.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Міністерства юстиції України. У відзиві представник зазначає, що МЮУ позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обґрунтування відзиву вказує, що на сьогоднішній день на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №4459599 від 29.08.2014 року за рішенням Європейського суду з Прав Людини від 31.07.2014 року. По вищевказаному провадженню тривають виконавчі дії. Виконавчий лист №520/2199/23 від 17.05.2023 року виданий Європейським судом з прав людини на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року і Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, а також Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 26 червня 2017 року, у справі Бурмич та інші проти України яким було стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Міністерство соціальної політики України на користь [PERSON] компенсацію 50 % вартості продуктів харчування, то, представник зазначає, що вищевказаний виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України. Даний виконавчий лист було повернуто без прийняття на підставі п.9 ч.4 ст.4 Закону, з повідомленням, що позивач має право пред`явити виконавчий документ до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ від 05.06.2012 року №14901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень-за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, орган державної виконавчої служби чи державний виконавець в його особі не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Відносно вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди представник вказує, що у позовній заяві має бути зазначено, у чому саме полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами шкода підтверджується. Представник зазначає, що позивач не надав суду доказів того, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні та чому оцінено моральну шкоду саме на таку суму та з чого позивач при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги. Враховуючи вищевикладене, представник МЮ України просить у позові [PERSON] відмовити у повному обсязі. 17.09.2024 року надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України, в якому останній зазначив, що служба позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обгрунтування вказує, що Казначейство є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Разом з цим, Казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Беручи до уваги наявні умови та підстави для відшкодування моральної шкоди, позивачем помилково вказано що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та має нести відповідальність за неправомірні дії фізичних осіб чи установ, підприємств або державних органів. Представник вказує, що відповідно до п.2 ст.6 ЗУ Про виконавче провадження рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 №845. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди представник вказує, що підставою для відповідальності за шкоду завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення елементами якого є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та на думку позивача завданою шкодою. Вивчивши матеріали справи та заяви по суті, суд приходить до наступних висновків. Як зазначає позивач у позовній заяві моральна шкода завдана йому полягає у бездіяльності державних виконавців шляхом тривалої відмови у прийнятті до виконання виконавчого документу, внаслідок чого не виконується Постанова Барвінківського районного суду Харківської області від 17.06.2011 року, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 року та Рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, та у зв`язку з чим порушуються його права, тому він просить стягнути з Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. У відзиві представник Державної Казначейської служби зазначив, що Казначейство є неналежним відповідачем по даній справі та не має нести відповідальність за неправомірні дії фізичних осіб чи установ, підприємств або державних органів. Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. З матеріалів справи встановлено, що позивач з таким клопотанням не звертався. Крім того, як вказують у відзивах представники відповідачів, Державна казначейська служба України та Міністерство юстиції України не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦПК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначено у статті 23 ЦК України. Згідно з частиною першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як роз`яснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, які зазнав позивач, характеру немайнових витрат та урахуванням інших обставин. При цьому суд має право виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно дост. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заявленими ним відповідачами. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати ча на підставі ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. Відповідно до п.10, ч.1 ст.5 ЗУ Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору, а тому суму судового збору у розмірі 1 211,20 грн, яка підлягає стягненню з позивача, суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed