Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дітей з батьком. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] \~ , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] ,\~ виданим 28 вересня 2007 року та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24 грудня 2013 року. Згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області про розірвання шлюбу від 25.03.2024 року по справі № 309/433/24, яке набрало законної сили, було розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] (відповідачкою по справі) - матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком та перебувають та його повному утриманні і вихованні. Сторони не проживають разом з травня 2022 року. Відповідачка та її батьки, з якими вони разом проживали, створили їй такі умови, що він змушений був залишити їх та перейти жити в [PERSON] , де в нього є будинок, що є його особистою приватною власністю. З липня-серпня 2022 року до нього перейшли жити і їх діти. Позивач довго сподівався на їхнє примирення, але за весь цей час відповідачка не спілкувалася ні з ним, ні з дітьми, не надавала матеріальної допомоги на утримання дітей , що призвело до виникнення неприязних відносин між ними, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Згідно рішення Хустського районного суду від 18.03.2024 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Однак відповідачка допомогу на утримання дітей не надає. Наскільки відомо позивачу, вона виїхала за кордон, де проживає разом з іншим чоловіком, який (з її слів) категорично заперечує проти того, щоб вона забрала до себе дітей чи спілкувалася з ними. Відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не дивлячись на те, що їх син постійно хворіє і потребує догляду. Вже більше двох років позивач самостійно утримує дітей та займається їх розвитком та вихованням. Відповідачка фактично самоусунулася від здійснення обов`язків щодо виховання дітей. На підставі наведеного просив визначити місце проживання дітей разом з ним. Позивач подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзиву на позов не подала. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради в судове засідання не з`явився. Заступник міського голови [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вирішення позову залишають на розсуд суду.\~ Зазначив, що органом опіки та піклування з`ясовано, що 20.09.2021 року неповнолітній [PERSON] , 20.09.2007 року досягнув чотирнадцятирічного віку. Відповідно до ст.60 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.\~ Відповідно до ст.161 СК України, органом опіки та піклування або судом розв`язуються спори між батьками, які не дійшли згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з`ясовано, що донька проживає з батьком, [PERSON] . Мати дітей, [PERSON] , не зверталася до служби у справах дітей про оспорювання місця проживання доньки та сина, а це свідчить про те, що спору між батьками\~ щодо визначення місця проживання дітей немає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що на даний час сторони по справі, батьки неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , проживають окремо один від одного. Шлюб між ними розірвано згідно рішення Хустського районного суду від 25.03.2024 року по справі №309/433/24 (а.с.5). Згідно рішення Хустського районного суду від 18.03.2024 року присуджено до стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття (а.с.6-8). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року: 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до ч.1, ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Як передбачає ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено судом, неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають на даний час з батьком у належному йому будинку. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Як встановлено судом, неповнолітні діти проживають з серпня 2022 року по теперішній час разом з батьком, який створив їм належні житлово-побутові умови для їх повноцінного і гармонійного розвитку. \~\~\~ Неповнолітній [PERSON] , 20.09.2007 року досягнув сімнадцяти річного віку і сам визначає місце проживання, а тому у задоволенні позовної вимоги щодо його визначення місця проживання з батьком слід відмовити. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання своїх дітей, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки дочка [PERSON] проживає спільно з батьком в будинку, має всі належні умови для проживання, виховання та її утримання саме у позивача, батько повністю займається навчанням, лікуванням дитини, створює їй умови всебічного розвитку, мати дитини заперечень щодо даних обставин не подала, необхідно визначити місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , що буде повністю відповідати правам та найкращим інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Outcome: partial