Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

В січні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського\~ міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватна нотаріальна контора Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області, в якій просив скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки що знаходиться за цією ж адресою, накладених приватним нотаріусом приватної нотаріальної контора Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області Дерун К.А. і зареєстровані в реєстрі за №№ 8275 та 8281 та зобов`язати приватного нотаріуса приватної нотаріальної контора Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області Дерун К.А. провести реєстраційні дії щодо зняття заборони відчуження вказаного нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] , 1932 року народження, яка померла [INFO] , яке знаходиться в [ADDRESS] . Свідоцтва видані державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області Руденко Н.П. на підставі дублікату заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Яблунівської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області 30 вересня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за №31. Бажаючи розпорядитися спадковим майном у вигляді житлового будинку [ADDRESS] шляхом його відчуження він звернувся до нотаріуса, яким було встановлено, що вказаний будинок перебуває під забороною на відчуження. 29 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено два договори довічного утримання. Договори довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом приватної нотаріальної контора Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області Дерун К.А. за реєстраційними номерами №№ 8275 та 8281 розірвані. За [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,63 га за цією ж адресою. З роз`яснення приватного нотаріуса Дерун К.А. вбачається, що вона не має можливості прийняти заяву про проведення реєстраційної дії, а саме - зняття заборони на відчуження спадкового майна, яке знаходиться в селі Яблунівка, Білоцерківського району, Київської області так як рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року було лише розірвано два договори довічного утримання. Однак цим рішенням не було покладено на нотаріуса, як державного реєстратора обов`язку провести реєстраційні дії, а саме зняти заборону відчуження житлового будинку та земельної ділянки. За вирішенням цього питання приватний нотаріус рекомендує звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Таким чином, у позивача виникла необхідність звернутися до суду із зазначеною позовною заявою, оскільки заборона відчуження перешкоджає йому розпорядитися власним майном. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 16 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального\~ позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26 липня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито\~ та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявна заява, в якій позивач просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідачі,\~ належним чином повідомлялися про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористалися, в судове засідання не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, 29 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договори довічного утримання, які було посвідчено приватним нотаріусом приватної нотаріальної контора Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області Дерун К.А. та зареєстровані в реєстрі за №№ 8275 та 8281. Також, 29 грудня 2005 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., за спільною домовленістю сторін та у зв`язку з посвідченням договорів довічного утримання (реєстрові №№ 8275 та 8281), було накладено заборону на відчуження житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться у селі Яблунівка, Білоцерківського району, Київській області на вулиці Лісні, під номером 38. Заборону зареєстровано в реєстрі за №8276 та №8281 відповідно. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договорів довічного утримання задоволено. Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., реєстраційний номер № 8278, укладений 29 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] розірвано. Розірвано договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., реєстраційний номер № 8275, укладений 29 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами по що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,63 га, яка знаходиться по що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , 1932 року народження, яка померла [INFO] . 28 липня 2021 року [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] , 1932 року народження, яка померла [INFO] , яке знаходиться в [ADDRESS] . Свідоцтва видані державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області Руденко Н.П. на підставі дублікату заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Яблунівської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області 30 вересня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за №31. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 28.07.2021 року за №267993965 та №268002430, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку з кадастровим номером 3220489701:03:028:0074, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В роз`ясненні про відмову щодо проведення реєстраційної дії від 13.12.2019 року за №872/02-31 приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. повідомила, що не має можливості прийняти заяву про проведення реєстраційної дії, а саме - зняття заборони на відчуження спадкового майна, яке знаходиться по [ADDRESS] , так як рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року було лише розірвано два договори довічного утримання. Однак цим рішенням не було покладено на нотаріуса, як державного реєстратора обов`язку провести реєстраційні дії, а саме зняти заборону відчуження житлового будинку та земельної ділянки. За вирішенням цього питання приватний нотаріус рекомендує звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. При вирішені спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що накладена заборона відчуження на майно, яке належить на праві власності [PERSON] , порушує майнові права останнього, а іншого способу зняти заборону у нього, крім судового рішення, немає. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»,\~ підставою для відмови в державній реєстрації прав є зокрема\~ наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом (\~ п. 6 абзацу 1 частини 1 ст.24). Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved