Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

В січні 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Негара Радіон Віталійович (діє на підставі ордеру серії ВН №1111220 від 21.01.2022) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати за [PERSON] права власності житлового будинку, адресою: за [ADDRESS] , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя; - визнати за [PERSON] права власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 5110300000:01:001:0167), як об`єкта спільної сумісної власності подружжя; - визнати за [PERSON] права власності житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом; - визнати за [PERSON] права власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 5110300000:01:001:0167) в порядку спадкування за законом; - визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2019, виданого Стефанюк Н.М. Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 229; - визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2019, виданого Стефанюк Н.М. Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 230; - усунити [PERSON] від права на спадкування за законом після спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що 22.08.1981 позивач, [PERSON] вступила у шлюб з [PERSON] , що підтверджується записом в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу (запис за № 318) та свідоцтвом про укладання шлюбу від 22.08.1981 [NUMBER] . З цього моменту [PERSON] та [PERSON] постійно здійснювали допомогу батькам [PERSON] , що була виражена у регулярній купівлі та доставці продуктів харчування, ліків, вугілля та дров у холодні пори року, інших побутових речей. Також подружжям. [PERSON] та [PERSON] , щомісячно здійснювалася організація вивозу каналізаційних відходів, оскільки централізована каналізація на той час була відсутня у будинку. Усі витрати здійснювалися за спільний кошт подружжя [PERSON] та [PERSON] . Крім зазначеного, на регулярній основі (не рідше одного разу на місяць) [PERSON] та [PERSON] здійснювали прибирання та поточне обслуговування будинку, подвір`я та прибудинкової території. 3 грудня 1989 року, у зв`язку із важкою хворобою матері та похилим віком батька [PERSON] (89 років), подружжя не могло обмежуватися вищезазначеними діями, [PERSON] разом з чоловіком, [PERSON] , щоденно відвідували батьків, здійснювали приготування їжі, щоденне прибирання та гігієнічне обслуговування батьків (оскільки [PERSON] та [PERSON] жили окремо від батьків [PERSON] , вони відвідували їх 2 рази на день рано вранці, до роботи, та ввечері після роботи, і так впродовж 7 місяців). Згодом у матері [PERSON] погіршився стан здоров`я, в неї з`явилися трофічні виразки на фоні цукрового діабету і [PERSON] здійснювала повний догляд та базове медичне обслуговування матері [PERSON] (робити уколи, масаж, постійний догляд за ранами тощо) та її годування. Також у зв`язку з відсутністю на той час підгузок - [PERSON] здійснювала постійну заміну білизни матері [PERSON] , її прання, а також регулярне прання та заміну постільної білизни. Саме, [PERSON] , постійно проживала з хворою матір`ю, оскільки винайняти на той час особу, яка б здійснювала щоденний догляд за хворою, можливості не було. Після трьох місяців тяжкої хвороби у матері [PERSON] розпочалася гангрена. Лікарі на той час відмовилися робити операцію посилаючись на похилий вік хворої, слабке серце. Після смерті матері [PERSON] , подружжя за власний рахунок здійснила організацію та поховання останньої та продовжили постійний догляд та піклування за батьком [PERSON] , якому на той час було вже 89 років. Через три місяці після смерті матері, помер і батько [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] , подружжя переїхало у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.07.1991 [PERSON] чоловік Позивача отримав у власність зазначений житловий будинок. З цього часу, а саме з серпня 1991 року [PERSON] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] почали проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . В цьому ж будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] , в якому вона мешкає і у даний час, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію № 52 від 04.02.2020. До ремонту дім мав тонкі та вологі стіни, водопостачальні труби взимку замерзали, через вхідні двері сніг потрапляв у середину будинку, піч погано працювала, примітивний санвузол був побудований у маленькій кімнаті. Так, за рахунок спільних трудових та грошових затрат кожного з подружжя, [PERSON] та [PERSON] (Позивач у справі) за час проживання в цьому житловому будинку здійснювалися роботи з поточного та капітального ремонту, а також інші роботи, зокрема під`єднання вказаного житлового будинку до систем центрального опалення, водопостачання та водовідведення, електропостачання тощо. З метою деталізації зазначеного вище, орієнтований час здійснення та вид робіт, що проводились стосовно житлового будинку за адресою: [ADDRESS] : - орієнтовно наприкінці літа та осінню 1991 року, одразу після переїзду до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Позивачем, [PERSON] , та її чоловіком, [PERSON] , було зроблено ремонт, із заміною комунікаційних труб, зокрема опалення, водопостачання, електропроводки тощо; - орієнтовно протягом 1992 року було проведено ремонтні роботи на кухні, із заміною кухонної техніки та інших предметів меблі, а також відповідних комунікацій. Задля цього здійснювалась закупівля предметів кухонної меблі, будівельні матеріали, спеціальне обладнання для заміни комунікацій, а також здійснювалась оплата праці будівельників; - орієнтовно протягом 1993 року відбувалася заміна вхідних дверей житлового будинку та вікон у всьому житловому будинку; - орієнтовно протягом 1994 року проведено оздоблювані роботи зовнішнього фасаду житлового будинку, а також вимощення навколо житлового будинку. З метою здійснення зазначених робіт подружжям, [PERSON] та [PERSON] , було закуплено будівельні матеріали, зокрема пісок, цемент тощо, необхідне будівельне обладнання, їх доставку до житлового будинку, а також сплачено кошти за виконану роботу будівельникам. - орієнтовно протягом 1995 року було здійснено заміну паркану навколо житлового будинку та прибудинкової території навколо нього. Цього ж року було здійснено ремонт даху частини житлового будинку, а саме вітальні, а також зроблено нову будинкову піч. Виконання цієї роботи потребувало здійснення демонтажу старого паркану, даху вітальні та старої пічки, закупівлю будівельних матеріалів, виготовлення паркану, його встановлення, окраску тощо, встановлення даху, а також будівництво нової пічки; - орієнтовно протягом 1996 року було під`єднано житловий будинок до центрального опалення, оскільки будинкова піч не була призначена для опалення усього житлового будинку. З цією метою було розроблено відповідну технічну. документацію. Це також зумовило проведення ремонтних робіт у всьому будинку, в результаті прокладки відповідних комунікаційних труб. Цього ж часу було розпочато роботу щодо приєднання житлового будинку до систем центрального водопостачання та водовідведення; - орієнтовно у 1997 році відбулася заміна лічильника електропостачання та електропроводки в житловому будинку. Також в цей час відбулося приєднання житлового будинку до систем центрального водопостачання та водовідведення. Під`єднання житлового будинку до систем центрального водопостачання та водовідведення потребувало розробки відповідної технічної документації, прокладки комунікаційних труб до земельної ділянки, на якій розташувався житловий будинок та в самому житловому будинку. Ці роботи виконувались за кошти подружжя, з цією метою було закуплено відповідні труби, інші приладдя, сплачено роботу будівельників. - орієнтовно восени 2008 року відбувся капітальний ремонт із заміни даху житлового будинку та замінено димовідвід, їх вивезення з території житлового будинку як будівельних відходів. Вказане свідчить, що за час спільного мешкання в зазначеному житловому будинку (за адресою: [ADDRESS] ) [PERSON] , разом з її чоловіком, [PERSON] , цей житловий будинок зазнав суттєвих перетворень в порівнянні з тим його станом, в якому його було отримано у спадщину. [INFO] [PERSON] чоловік Позивача [PERSON] , після хвороби помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.10.2008 Серія [NUMBER] , про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 680. Причиною смерті [PERSON] стало відірвания тромбу. Перед цим за декілька днів до смерті [PERSON] перебував у лікарні. Під час перебування у лікарні увесь догляд за [PERSON] здійснювався [PERSON] , усі необхідні медичні аналізи, обстеження, інші медичні заходи. Лікування, закупівля медичних препаратів та ліків здійснювалася [PERSON] . Поховання [PERSON] здійснювалась [PERSON] , близькими родичами, що включало організацію всього, оплату відповідних організаційних заходів та церемоній. Разом з цим, відповідач, [PERSON] , на похованні особисто присутня не була, хоча як стало відомо пізніше була поінформованою про смерть її батька, [PERSON] . Більше того, [PERSON] , жодним чином не дала про себе знати, не запропонувала жодної допомоги або хоча б якоїсь участі у похованні [PERSON] не приймала. Заповіту [PERSON] за час життя складено не було.Таким чином, на момент смерті чоловіка, [PERSON] , позивач, [PERSON] , проживала в житлову будинку за адресою: [ADDRESS] , не менше 17 років. У зв`язку з цим, на переконання Позивача, [PERSON] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю. У квітні 2021 року [PERSON] , стало відомо про ухвалення Білгород- Дністровським міськрайонним судом Одеської області заочного рішення від 23.12.2020 у справі № 495/1632/20. Із змісту цього заочного рішення Позивачу стало відомо про видачу Відповідачу [PERSON] , зокрема: - свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2019 року, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою. Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 229 у відповідності до якого Відповідач є спадкоємцем майна свого батька, у 1/2 частці. Спадщина, на яку в даній частці видано вказане свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,0553 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2019 р., виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 230 у відповідності до якого Відновідач є спадкоємцем майна 1/2 частки свого батька, який помер в 1/2 частці. Спадщина, на яку в даній частці видано вказане свідоцтво, складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці. На вказаній земельній ділянці знаходиться, в цілому, саманний житловий будинок літ. «А», з верандою літ. «а», ганком літ. «al», загальною площею 65 кв.м., житловою площею 27 кв.м. та надвірні споруди: сарай літ. «Б», убиральня літ. «Г», споруди № 1-5. Таким чином, зазначеними свідоцтвами про право на спадщину Відповідача було визнано спадкоємцем [PERSON] , чоловіка Позивача, у розмірі частки. Водночас, позивачка вважає, що у нотаріуса були відсутні правові підстави видавати свідоцтва про право на спадщину у частки, оскільки будинок, за адресою: [ADDRESS] та відповідно земельна ділянка, на якій він розташований (кадастровий номер: 5110300000:01:001:0167) не повністю належали до спадкового майна, а отже Відповідач не могла отримати частки, оскільки вказані будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] . Крім того, [PERSON] постійно мешкаючи за кордоном, а саме в Італії, жодним чином не підтримувала комунікацію з [PERSON] за час його життя, жодного разу не відвідувала його, не намагалася вибудувати хоча б якісь стосунки. Жодного разу Відповідач, [PERSON] , не цікавилась як живе [PERSON] , як в нього здоров`я, самопочуття. Ба більше, таке ігнорування відбувалося як в останні роки, так і останній тиждень життя [PERSON] відповідачем [PERSON] , не було не тільки не сплачено витрат на Лікування та поховання [PERSON] , Відповідач, навіть, не намагалася взяти участь в оплаті цих витрат. Відповідач, [PERSON] , проігнорувала поховання [PERSON] , хоча була повідомленою про його смерть, оскільки незабаром після його смерті, нібито, звернулася із заявою про прийняття спадщини. Саме тому, на думку позивача [PERSON] , зважаючи на вищевказані обставини і факти відповідач [PERSON] , має бути усунена від права на спадкування за законом після спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Зважаючи на це, частина спадкового майна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки під ним, а саме 12 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] земельної ділянки, площею 0,0553 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167) мають відійти в порядку спадкування за законом до власності позивачки [PERSON] за вище вказаних обставин виникла необхідність звернутися до суду із цим позовом. 26.01.2022 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Боярський О.О./ відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; відповідачу визначено строк для подання відзиву; вказаною ухвалою було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Негари Радіона Віталійовича про витребування доказів. 26.01.2022 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Боярський О.О./ задоволено заяву адвоката Негара Радіона Віталійовича про забезпечення позову заборонивши відчуження нерухомого майна, а саме: частки земельної ділянки, площею 0,0553 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці. 24.02.2022 на виконання ухвали суду від 26.01.2022 КНП «Білгород-Дністровська міська багатопрофільна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради надано копію медичної карти №6555 стаціонарного хворого [PERSON] . 01.03.2022 від Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області на виконання ухвали суду від 26.01.2022 надійшла копія спадкової справи №5/2009 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 09.03.2022 від центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 26.01.2022 надійшла витребувана судом інформація. 17.06.2022 від Міністерства закордонних справ України надійшла відповідь на запитувану інформацію. 04.07.2022 від представника позивача [PERSON] - адвоката Негари Р.В. надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання. 18.08.2022 та 06.10.2022 представник позивача [PERSON] - адвокат Негара Р.В. надіслав заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 04.11.2022 на адресу суду надійшла заява [PERSON] про вступ у справу як представника відповідачки Стефанюк Надії Миколаївни (ордер серії ВН №1182820 від 04.11.2022), в якій просив відкласти підготовче судове засідання та надати можливість ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 12.12.2022 представник позивача [PERSON] - адвоката Негари Р.В. надав клопотання про відкладення підготовчого засідання. 12.12.2022 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійника Р.В. в якій просив відкласти підготовче судове засідання та надати можливість ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 27.12.2022 від відповідача надійшло клопотання про відкладення. 03.01.2023 представник позивача звернувся з клопотанням про відкладення. 09.01.2023 представник відповідача звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 07.02.2023 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 10.02.2023 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійника Р.В. про витребування для огляду в судовому засіданні з архіву Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області матеріали цивільної справи №2-7228/2008 із залученням їх копій до справи №495/468/22. 10.02.2023 через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - адвоката Олійника Р.В. надійшли пояснення в якому останній просить відмовити у задоволені позову, мотивуючи тим, що у лютому 2018 року відповідачка довідалася про те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.12.2008 по справі № 2-7228/2008 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу дійсним і визнання права власності. У відповідності до вказаного незаконного рішення було визнано дійсним договір купівлі-продажу, складений в простій письмовій формі 04.10.2008, згідно якого [PERSON] нібито купила, а батько відповідачки [PERSON] , який помер [INFO] , начебто продав житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0553 га. Також зазначеним рішенням визнано за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку. Ураховуючи, що наведене судове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду не ґрунтувалося на дійсних обставинах справи та було винесене в порушення моїх спадкових прав, мною у лютому 2018 року було подано відповідну апеляційну скаргу. Згідно постанови апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 апеляційну скаргу задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.12.2008 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до її матері [PERSON] про визнання договору дійсним і визнання права власності відмовлено. Зазначена постанова апеляційного суду Одеської області від 19.06.18 залишена в силі Верховним Судом, що доводиться матеріалами цивільної справи № 2-7228/2008. За вказаних обставин, були отримані письмові докази, які достеменно свідчили про наявність в діях [PERSON] та її дочки від іншого аніж з моїм батьком шлюбу [PERSON] не тільки фактів свідомого введення суду в оману, а й закінченого складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 190 КК України. Так, з наявних письмових доказів слідує, що з метою реального свого злочиного наміру, спрямованого на заволодіння належними мені за законом з спадщини 1/2 частками житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] передньою змовою зі своєю матір`ю [PERSON] діючи умисно з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що відповідачка як дочка покійного [PERSON] є спадкоємець першої черги в установлений законом строк прийняла спадщини обманюючи, що надають оригінали документів державному нотаріусу для мого спільного з [PERSON] оформлення спадщини, насправді, приховуючи від відповідача подали ще 24.11.2008 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про визнання за [PERSON] права власності на весь вказаний житловий будинок та всю земельну ділянку. З метою усунення відповідачки [PERSON] від спадкового майна вказані особи подали суду завідомо неправдиві відомості про те, що батько за п`ять днів до смерті [INFO] начебто уклав у простій письмовій формі з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0553 га, що розташовані по [ADDRESS] . При цьому, якості відповідача в позові була вказана [PERSON] як спадкоємець після смерті батька, а спадкоємицю першої черги / [PERSON] / було свідомо не залучено розгляду справи. Таким чином, з метою заволодіння належним по закону спадковим майном, вказані особи приховали від суду відомості, повідомлення як мало суттєве значення для розгляду справи. 08 грудня 2008 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області на підставі вищевказаних неправдивих відомостей було прийнято рішення про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0553 га, що розташовані по [ADDRESS] . З метою доведення свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства до кінця, [PERSON] і [PERSON] з використання зазначеного вище рішення суду, замовили виготовлення технічного паспорту та технічної документації, на підставі яких остання набула у власність житловий будинок та земельну ділянку, зареєструвавши на своє ім`я право власності домоволодіння у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 23.01.2009 року (запис в реєстрова книзі № 6 за реєстровим № 777). Внаслідок викладених вище злочинних дій відповідача було протиправно позбавлено права на спадкове нерухоме майно, шляхом привласнення належних 1/2 частки спадкового житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , чим спричинена шкоди особливо великому розмірі. Відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160240000724 від 14.03.2018 за ознаками кримінального передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Відповідно до постанови слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 14 червня 2018 року [PERSON] визнано потерпілою у вказаному кримінальному. На підставі вище зазначеної постанови апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 право власності [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] 13.07.2018 було припинено державним реєстратором. Державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 19.02.2019 мені було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 230. У відповідності до вказаного свідоцтва про право на спадщину вона є спадкоємцем майна свого батька [PERSON] , який помер [INFO] у 1/2 частці. Спадщина, на яку в даній частці видано вказане свідоцтво, складається з житлового будинку під [ADDRESS] на земельній ділянці. На вказаній земельній ділянці знаходиться, в цілому, саманний житловий будинок літ. «А», з верандою літ. «а», ганком літ. «а1», загальною площею 65 кв.м., житловою площею 27 кв.м. та надвірні споруди: сарай літ. «Б», убиральня літ. «Г», споруди № 1-5. Видача вказаного свідоцтва про право на спадщину від 19.02.2019 за № 230 зареєстрована в Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55187151 від 19.02.2019 Згідно відомостей витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156848304 від 19.02.2019 відповідачка є власником 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] . В цілому зазначений житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б», убиральні літ. «Г», споруд № 1-5. Окрім того, державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 19.02.2019 Стефанюк Н.М. також було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 229. У відповідності до вказаного свідоцтва про право на спадщину є спадкоємцем майна свого батька [PERSON] , який помер [INFO] у 1/2 частці. Спадщина, на яку в даній частці видано вказане свідоцтво, складається з земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,0553 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Видача [PERSON] вказаного свідоцтва про право на спадщину від 19.02.2019 за № 229 зареєстрована в Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55187204 від 19.02.2019. Згідно відомостей витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156848399 від 19.02.2019 є власником 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер: 5110300000:01:001:0167, площею 0,0553 га по [ADDRESS] . Другим спадкоємцем майна покійного батька [PERSON] є його остання дружина позивачка [PERSON] в 1/2 частці. Після оформлення своїх спадкових прав та реєстрації права власності на 1/2 успадкованих по житлового будинку та земельної [ADDRESS] відповідачка також в установленому законом порядку 02.07.2019 зареєструвала місце свого проживання за вказаною адресою. Натомість, позивачка одноособово заволоділа часткою в домоволодінні по [ADDRESS] , наявними в ній меблями, документами та унеможливлює мені доступ до моєї власності. За вказаних обставин, 20.01.2020 [PERSON] було подано до Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області заяву про самоуправне перешкоджання у доступі до власного житла та заволодіння моєю часткою спірного домоволодіння відповідачем (талон-повідомлення № 028620 від 20.01.2020). 15.03.2023 представник відповідача звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. 03.08.2023 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Відповідно до розпорядження №343 керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Беспрозванних О.Г. та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.02.2024 цивільну справу №495/684/22 передано на розгляд судді Братків І.І. 05.03.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Братків І.І./ цивільну справу прийнято до свого провадження; у справі призначено підготовче судове засідання. 16.04.2024 через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Олійника Р.В. надійшла вдруге заява про витребування для огляду у судовому засіданні з архіву Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області матеріали цивільної справи №2-7228/2008. 17.04.2024 листом Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було витребувано з архіву суду матеріали цивільної справи №2-7228/2008 для огляду в судовому засіданні. 28.08.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Братків І.І./ закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Негара Р.В. підтримав доводи викладені в позові, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Олійник Р.В. у судове засідання не з`явилися, проте 06.09.2024 через систему «Електронний суд» від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, у задоволені позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у поясненнях. Відтак суд ухвалив проводити розгляд цієї справи без участі відповідача та її представника. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи №2-7228/2008, суд встановив наступні фактичні обставини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON] який помер [INFO] , та відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги. З копії спадкової справи №5/2009 до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що 27 жовтня 2008 року [PERSON] звернулась до Державної нотаріальної контори в м. Білгород-Дністровському Одеської області про прийняття спадщини, що залишилась після смерті батька [PERSON] . Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрованого в відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління міністерства юстиції в Одеській області, серія [NUMBER] , актовий запис №680. З копії витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи) №18109288 вбачається, що інформація за вказаними параметрами відсутня. Відповідно до копії заяви №321 [PERSON] до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . З копії довідки №297 про склад сім`ї та реєстрацію від 15.02.2019 видної КП «ЖЕО-1» у тому, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник та [PERSON] - дружина. Згідно з копією (повторного) свідоцтва про народження [PERSON] , яка народилась [INFO] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління Одеської області, серії [NUMBER] , актовий запис №85; в графі батько вказаний « [PERSON] », в графі мати вказано « [PERSON] ». З копії «Свидетельства о праве на наследство по завещанию наследниками указанного в завещании зарегистрированного в реестре под №1-5370 имущества гр. [PERSON] , умершего [INFO] являются [PERSON] проживающий в [ADDRESS] . Наследственное имущество, на которое выдано настоящее свидетельство, состоит из жилого дома, расположенного ы гор. Белгород-Днестровском, Одесской области по ул. Первомайской по номером шестнадцатым» - мовою оригіналу. Відповідно до копії державного акту на право власності серії ЯД №926892 виданого [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 17.07.2007 №305-V є власником земельної ділянки площею 0,0553 га у межах згідно планом, яка розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:01:001:0167. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його: донька [PERSON] та дружина [PERSON] . Спадщина яка складається з: земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167 та житлового будинку під [ADDRESS] на земельній ділянці. Свідоцтва про право на спадщину на частики земельної ділянки та частки житлового будинку видано [PERSON] . Щодо позовних вимог про визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом. Зі змісту ст. 60 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеною з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними. Згідно з ст. 69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ майна в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 2 ст. 367 ЦК України встановлено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21 не належить до спільної сумісної власності майно: одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 5110300000:01:001:0167, які розташовані за адресою: [ADDRESS] отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.07.1991 за заповітом складеного його матір`ю [PERSON] , а отже не може входити до об`єкту спільної сумісної власності майна подружжя. Також визначаючись щодо позову, суд звертає увагу, що в позові позивач стверджує, що даний будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] був у незадовільному стані, будинок мав тонкі та вологі стіни, водопостачальні труби взимку замерзали, через вхідні двері сніг потрапляв у серединку будинку, піч погано працювала, примітивний санвузол був побудований у маленькій кімнаті. У зв`язку з цим, за час спільного мешкання в зазначеному житловому будинку, вказаний будинок зазнав суттєвих змін в порівнянні з тим його станом, в якому його було отримано у спадщину. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. При цьому наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшення внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Як випливає із пояснень самої позивачки, [PERSON] почала проживати з померлим [PERSON] в період часу, коли будинок вже був побудований, проте ремонтні роботи у будинку зроблені не були. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено жодними належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що нею були вкладені власні кошти чи власна трудова діяльність або інші дії, направлені на ремонт будинку, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені у позовній заяві щодо проведення робіт з поточного та капітального ремонту житлового будинку за адресою: [ADDRESS] буде підтверджуватися стороною позивача [PERSON] , показаннями свідків, фотографіями спірного житлового будинку до і після здійснення ремонтних робіт, оскільки позивачка у судове засідання хоч і викликалась, однак жодного разу не з`явилась, будь-яких клопотань за 3 роки слухання справи про виклик свідків заявлено не було, жодних фото житлового будинку до суду на підтвердження своєї позиції надано не було. Також в матеріалах справи немає висновку про вартість майна станом на момент коли [PERSON] почала проживати із [PERSON] , як і немає висновку про вартість будівельних робіт та використаних в процесі будівництва будівельних матеріалів, на час їхнього спільного проживання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання визнання зазначеного в позові майна об`єктом спільного сумісного майна подружжя. Оскільки, позовна вимога про визнання права власності на частку спільного сумісного майна в порядку спадкування за законом є похідною вимогою від визнання майна об`єктом спільного сумісного майна подружжя, а отже, задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про усунення відповідача [PERSON] від спадкування суд зазначає наступне. Позивач в обґрунтування підстав для усунення [PERSON] від права на спадкування посилається на те, що відповідачка виїхала за кордон на постійне місце мешкання, а саме в Італію та жодного разу не навідала батька, не намагалась підтримувати стосунки, крім того проігнорувала поховання батька про, які була повідомлена. Так, порядок спадкування та положення врегульовано Главою 84 Книги 6 Цивільного Кодексу України. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 вбачається, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. У зазначеному Пленумі Верховного Суду України розкрито поняття терміну - «Безпорадний стан» та зазначено, що під таким слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, - перебування спадкодавця у безпорадному стані, - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Суд одночасно враховує, що вищевказані поняття та правова позиція наведена у Постанові Пленуму Верховного Суду України, яка у відповідності до норм ЦПК України не закріплена, як обов`язкова для врахування під час ухвалення рішення суду, однак одночасно узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 04 вересня 2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №214/4213/16-ц, яка у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України судом враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20, також дійшов до висновків, що Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Так, під час розгляду справи судом за клопотанням представника позивача була витребувана медична документація відносно стану здоров`я [PERSON] . Оглядаючи останню, судом встановлено, що вказана документація не містить чітких та беззаперечних висновків про перебування останнього у безпорадному стані, або висновків про неможливість останнім забезпечувати умови свого життя, потребування стороннього догляду, допомоги та піклування. Додатково судом враховується, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження доводів викладених у позовній заяві, а саме: здійснення дій з догляду за [PERSON] ; не надано доказів, що позивачем здійснювалось на постійній основі придбання їжі та ліків для [PERSON] ; здійснення поховання тощо. На підставі вищевикладеного, дослідивши, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи необхідні для встановлення досліджуваного факту в сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає недоведеним та необґрунтованим, що [PERSON] , 1943 року народження, на протязі останніх п`яти років до смерті кожний, а бо в інший період, перебував саме у безпорадному стані. Приходячи до зазначеного висновку, судом одночасно враховується, що з вище перелічених обставин вбачається лише факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] , був особою похилого віку, досяг пенсійного віку (65 років), мав розлади здоров`я, однак матеріали справи не містять достатніх та належних доказів, що останній беззаперечно перебував у безпорадному стані. Крім того, підставою для усунення спадкоємця від права на спадщину, для чого, як вже вище встановлювалось судом, є необхідним доведення того, що спадкоємець ухилявся від надання допомоги такій особі (перебуваючи у безпорадному стані), при умові можливості її надання. Позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавець [PERSON] , померлий [INFO] потребував допомоги від відповідача [PERSON] та/або звертався до [PERSON] за допомогою або [PERSON] розуміючи свій обов`язок відмовила та умисно не надала допомогу батьку [PERSON] . Суд критично ставиться, до доводів позивача про те, що відповідачка виїхала за кордон на постійне місце проживання до Італії та жодного разу не навідала батька, адже Цивільним кодексом визначено вичерпний перелік підстав для усунення спадкоємця Щодо посилань позивача, що поховання [PERSON] здійснювалось [PERSON] здійснювала оплату відповідних організаційних заходів та церемоній. Позивачем не надано до суду жодних квитанцій на підтвердження вказаних обставин. Також матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивачем [PERSON] , яка як стверджує здійснювала догляд за чоловіком [PERSON] та вважає відповідачку доньку померлого [PERSON] такою, що ухилялась від надання допомоги батьку, що вчинялись будь-які дії для повідомлення [PERSON] про необхідність надання такої допомоги, а відповідачем було проігноровано або відмовлено в її наданні, а отже вказана вимога задоволенню не підлягає. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися, зокрема, до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2019 року від імені відповідачки [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька /а.с. 148 том. 1/. Питання видачі свідоцтва про право на спадщину регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5. За змістом ч. 1ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Так, виходячи з положень підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.2, 2.4 пункту 2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребує цю справу для подальшого провадження. Як встановлено судом, державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 15.01.2009 було проведено перевірку в Спадковому реєстрі про наявність зареєстрованих спадкових справ та заповітів та що підтверджується копією витягу з Спадкового реєстру № 18109302 та №18109288. У зв`язку з відсутністю будь-яких відомостей про заведену спадкову справу після смерті [PERSON] цього ж дня державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. було заведено спадкову справу № 5/2009, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі 46191787 від 15.01.2009. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вищевказаного Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. За положеннями пункту 3 глави 7 розділу І Порядку документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. було зроблено відповідні запити, зокрема, щодо видачі дублікатів правовстановлюючих документів та щодо зареєстрованого права власності на спадкове майно. Після отримання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на належне йому майно, державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Олександром САДАНОВИМ Стефанюк Н.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2019, зареєстровані в реєстрі за №229 у частці земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5110300000:01:001:0167 та №230 на частку житлового будинку під [ADDRESS] , на земельній ділянці /а.с. 181, 182 том 1/. 09 квітня 2009 року позивач [PERSON] , також, звернулась до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Згідно з ч.1ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснив пленум Верховного суду України у п.27 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути б визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Як встановлено судом, при заведенні спадкової справи за заявою [PERSON] державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. було проведено перевірку в Спадковому реєстрі про наявність зареєстрованих спадкових справ та заповітів, якою встановлено відсутність будь-яких відомостей про заведену спадкову справу після смерті [PERSON] , тому підстав для відмови відповідачу у прийнятті заяви про прийняття спадщини відповідно п. 2.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у останньої не було. Тому, безпідставними є доводи позивача про порушення нотаріусом Кушнір І.В. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при реєстрації спадкової справи за заявою [PERSON] та видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Стосовно доводів відповідача про наявність в діях [PERSON] та її дочки від першого шлюбу [PERSON] факту свідомого введення суду в оману та наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, а також про наявність кримінального правопорушення відомості про які були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12018160240000724 від 14.03.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, також не заслуговують на увагу суду, оскільки будь яких доказів про наявність вказаного кримінального провадження не надано, клопотань про витребування з СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області матеріалів кримінального провадження не надходило. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними в порядку спадкування за законом, слід відмовити. Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для покладення сплати судового збору на відповідачів по справі. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed