Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по оплаті за послугу з постачання теплової енергії, що виникала за адресою надання послуг: [ADDRESS] у розмірі основного боргу 23082,84 грн. за період з 01.01.2019 по 31.12.2023, абонентське обслуговування у розмірі 205,56 грн., інфляційні витрати у сумі 1283,69 грн. та 3% річних у сумі 623,23 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач надає послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) відповідачам за адресою: [ADDRESS] , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 по 31.12.2023 у сумі 23082,84 грн. Указану суму заборгованості, а також плату за абонентське обслуговування у сумі 205,56 грн., 3% річних у сумі 623,23 грн. та інфляційні втрати у сумі 1283,69 грн., позивач просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів. Ухвалою суду від 09.04.2024 у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] відмовлено у зв`язку із смертю останньої. Ухвалою суду від 09.04.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] , розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи у судове засідання не з`явились, поряд з тим скористались своїми процесуальними правами щодо подачі заяв по суті справи відповідно до положень ст. 174 ЦПК України. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заявлений до неї позов визнала частково. Просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності до частини позовних вимог. Зазначає, що позивач до суду звернувся з даним позовом 04.03.2024, тому позовні вимоги про стягнення боргу за період з 01.01.2019 по 04.03.2021 задоволені бути не можуть. Як наслідок, на думку відповідача, за період у межах строку позовної давності, тобто з 04.03.2021 по 31.12.2023, сума боргу становить: 11877,02 грн. за послугу постачання теплової енергії, 205,55 грн. заборгованість з абонплати, 194,42 грн. інфляційні витрати, 98,95 грн. 3% річних. \~ \~ \~ \~Крім того, з огляду на те, що відповідач є власником 1/3 частини нерухомого майна, за адресою якого позивачем надаються послуги, її борг перед позивачем з урахуванням строків позовної давності та з урахуванням її частки власності нерухомого майна становить: \~ \~ \~ \~3959,00 грн. за послугу постачання теплової енергії, 68,52 грн. заборгованість з абонплати, 192,42 грн. інфляційні витрати, 98,95 грн. 3% річних (а. с. 26 - 28). У відповіді на відзив представник позивача заперечив проти застосування строків позовної давності, посилаючись на впровадження на території України обмежень, спричинених поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та перериванням цих строків у зв`язку з частковою сплатою боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. Важає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. (а. с. 35 - 39). У письмових поясненнях відповідач [PERSON] факт здійснення нею часткової оплати за комунальні послуги з постачання теплової енергії заперечила, вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності (а. с. 44). Суд, з`ясувавши позиції сторін щодо спірних правовідносин, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Як встановлено судом, відповідачу [PERSON] відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а. с. 6). За відомостями реєстру Криворізької міської територіальної громади [PERSON] має зареєстроване місце проживання за іншою адресою з 2006 року (а. с. 14). Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Обов`язок власників утримувати своє майно закріплений в ст. 322 ЦК України, яка визначає, що «власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом» Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (частина перша\~статті 355 ЦК України) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 цього Кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта\~статті 355 цього Кодексу). Верховний Суд в постанові 28 листопада 2018 року у справі № 461/14558/14-ц (провадження № 61-13870св18) зазначив, що «переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідачів без визначених часток, заборгованість, яку останні допустили, підлягає стягненню в солідарному порядку, і лише в разі визначення часток, кожен з відповідачів відповідав би за наявну заборгованість пропорційно до своєї частки в квартирі». З наведених підстав, враховуючи, що відповідачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири, за адресою якої позивачем надаються послуги, суд дійшов до переконання, що [PERSON] має відповідати за наявним боргом пропорційною до її частки у нерухомому майні, що становить 1/3 від загальної заборгованості, а саме - 7694,28 грн. основного боргу та 68,52 грн. плати за абонентське обслуговування. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання та отримання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Беручи до уваги зазначене, правовідносини і зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11, від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13; постанова Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 369/88/17, провадження № 61-4924св18). Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з наданим до суду розрахунком, сума боргу за інфляційними витратами становить 11443,55 грн, 3% річних 3410,92 грн. За умов зазначеного вище нормативного регулювання спірних правовідносин, що склалися між сторонами, беручи до уваги той факт, що з відповідача [PERSON] підлягає стягненню борг за централізоване опалення за період з 01.01.2019 по 31.12.2023 у розмірі 7694,28 грн. та 68,52 грн. плати за абонентське обслуговування, відтак остання повинна нести пропорційну відповідальність стосовно суми основного боргу за зобов`язаннями по сплаті інфляційних витрат та 3% річних, яка становить 1/3 від цих нарахувань: інфляційні витрати 427,90 грн., 3% річних 207,74 грн. При цьому суд критично ставиться до посилань відповідача у відзиві на позовну заяву щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності з наступних підстав. Так, частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Частиною 1ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Позивач звернувся до суду з позовом 04 березня 2024 року (а.с. 1), тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів до 04 березня 2021 року (заявлено вимоги про стягнення боргу за період з 01 січня 2019 року). Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02\~квітня 2020\~року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Таким чином, з огляну на вказане законодавче регулювання спірних правовідносин, звертаючись до суду 04 березня 2024 року з вимогами про стягнення боргу за період з 01 січня 2019 року, позивачем не порушені строки позовної давності. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом ухвалення рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості, що виникла за адресою: [ADDRESS] за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 по 31.12.2023 у сумі 7694,28 грн., плати за абонентське обслуговування у розмірі 68,52 грн., інфляційних витрат у сумі 427,90 грн. та 3% річних 207,74 грн. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 3028,00 грн., сплачений ним при подачі позову. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд вважає можливим відшкодувати позивачу за рахунок відповідача понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1009,33 грн. що є пропорційним розміром у відношенні задоволених позовних вимог.

Outcome: approved