Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.07.2022 [PERSON] був укладений договір дарування 1/5 (однієї п`ятої) частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого обдарована - [PERSON] прийняла у дар 1/5 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а дарувальник передав безоплатно у власність 1/5 частину вказаної квартири. Згідно з вказаним договором позивач [PERSON] має право на користування, розпорядження та проживання у 1/5 частині квартини за вищезазначеною адресою. Враховуючи наявність у позивача права на користування квартирою, вона як власник звернулась до співвласників вказаної квартири - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні майном, а саме, квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 26.03.2023 позивачем була отримана відповідь на претензію про усунення перешкод у користуванні частиною житлового приміщення за підписом [PERSON] , у якій було зазначено, що до даної заяви не було надано копії договору дарування. Окрім цього, додатково було запропоновано укласти договір купівлі-продажу 1/5 (однієї п`ятої) за вартістю проведеної незалежної експертної оцінки. Враховуючи вищевикладене, позивач повторно звернулась до співвласників квартири та надала копію договору. Крім того, [PERSON] повторно звернулася до співвласників квартири щодо усунення перешкод у користуванні майном, а саме, 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначити дату вселення [PERSON] у квартиру, про що повідомити позивача особисто за номером телефону або поштовим зв`язком, однак відповіді на вказану заяву позивач не отримала. Ураховуючи викладене, позивач просить суд зобов`язати відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/5 частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та вселити [PERSON] в 1/5 частину житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.12.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24.01.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 15.03.2024 відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про припинення права власності у розмірі 1/5 частки в спільному майні шляхом укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] , в якій просила прийняти зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30.04.2024 зустрічну позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу за зустрічним позовом строку для усунення її недоліків протягом п`яти днів з дня отримання її копії. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28.05.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності в розмірі 1/5 частки в спільному майні шляхом укладання договору купівлі продажу повернуто позивачу. Протокольною ухвалою суду від 03.06.2024 було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили, серед іншого, з огляду на те, що у власності позивачки є інше майно та наразі позивач проживає в іншому житлі. Крім цього, у зв`язку з конфліктними відносинами спільне проживання разом з позивачем не є можливим. При цьому, 1/5 частину квартири неможливо виділити для належного користування всіма побутовими засобами у квартирі, відтак у задоволенні позову слід відмовити. Також, наполягали на укладені з позивачем договору купівлі-продажу 1/5 частки, яка належить позивачці. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/5 частки квартири від 16.07.2022, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1254. Станом на час розгляду справи у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання позивача [PERSON] . Іншими співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є [PERSON] (1/5 частки) та [PERSON] (3/5 частки). Як вбачається з матеріалів справи, 15.08.2023 позивач зверталась із заявою про усунення перешкод у користуванні майном, в якій просила усунути перешкоди у користування майном, а саме, 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визначити дату її вселення. Вказана заява була надіслана засобами поштового зв`язку за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , однак відомостей про надання відповіді матеріали справи не містять. Судом встановлено, що між сторонами справи склалися конфліктні відносини, внаслідок яких позивач фактично позбавлена можливості проживати у квартирі. Зокрема, відповідачі [PERSON] та [PERSON] категорично заперечують проти проживання [PERSON] , у спірній квартирі відсутня кімната, яка б за розміром площі відповідала б частці у праві власності позивача, вказану частину квартири неможливо виділити для належного користування всіма побутовими засобами у квартирі, проживання позивача там є неможливим. Отже, позивач у законний спосіб набула право власності на частку в спірному житлі, однак через дії відповідачів не може реалізувати свої правомочності власника щодо цього житла. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами 1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. На підтвердження порушення своїх прав в частині неможливості користуватися власним майном [PERSON] надала суду докази звернення 15.08.2023 до [PERSON] з заявою про усунення перешкод у користуванні власністю та вимогою про вселення. Відповідачами не спростовано обставин на які посилається позивач щодо наявності перешкод у користуванні нею своєю власністю. Тоді як, пояснення сторін щодо конфліктної ситуації з приводу користування майном, яка полягає у незгоді відповідачів з вселенням позивачки до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , свідчать про наявність перешкод з боку відповідачів у користуванні [PERSON] своєю власністю. Отже, наявність самого факту, що відповідачі заперечують щодо вселення до квартири, співласниками якої є як позивач так і відповідачі, свідчить про порушення прав позивача. Докази про те, що відповідачами було надано доступ позивачу до спірної квартири з метою користування належною їй часткою в матеріалах справи відсутні. При вирішенні справи суд враховує, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом свідчить про наявність таких перешкод. Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини, встановлені під час розгляду справи, свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] у частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити позивачеві перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/5 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог у частині вимог про зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити позивачеві перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/5 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач [PERSON] не є власником вищевказаної квартири. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 394/130/21 зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 13 ЦПК України, з огляду на те, що відповідач [PERSON] не є власником спірного нерухомого майна, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині вимог до відповідача [PERSON] . З моменту виникнення у позивача наміру вселитися у вказану квартиру та перешкоджання відповідачів у цьому її право власності було порушене, відтак суд дійшов висновку про необхідність його поновлення. Встановивши, що позивач є власником частини квартири, а відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю, що підтверджується матеріалами справи, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2020 року у справі № 758/15206/16-ц (провадження № 61-12194св19) зазначено, що «вимагати від інших співвласників квартири матеріальної компенсації у разі неможливості надання у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці співвласника у праві спільної часткової власності, має право співвласник. Право на одержання співвласником матеріальної компенсації є субсидіарним, тобто його здійснення можливе лише у випадку неможливості надання співвласником відповідної частини спільного майна в натурі». Суд враховує, що право на одержання співвласником матеріальної компенсації є субсидіарним і його здійснення можливе лише у випадку неможливості надання співвласником відповідної частини спільного майна в натурі. Предметом спору у цій справі не є поділ, виділ або встановлення порядку користування житлом, а сама лише наявність того факту, що позивачу належить менший розмір частки у праві спільної часткової власності в квартирі у порівнянні з частками відповідачів, не є підставою для відмови у вселенні. Враховуючи, що у справі, що розглядається, у сторін ідеальні частки у майні, частка позивача не виділена в натурі, порядок користування житлом не встановлений, суд прийшов до висновку про вселення [PERSON] у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а не в 1/5 її частини. Доводи відповідачів про те, що частка позивача на оспорювану квартиру є незначною та відокремлення частини квартири для самостійного проживання як окремого приміщення є неможливим, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач є таким же співвласником спірної квартири, як і відповідачі, між сторонами існує конфлікт щодо квартири, між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням, у зв`язку з цим позивач не має можливості проживати в спірній квартирі через перешкоди, які створюються відповідачами, а тому порушене право позивача, як власника майна, на користування цим майном. Суд також не приймає до уваги посилання відповідачів про те, що позивач [PERSON] має власне інше житло, оскільки наявність у особи на праві власності іншого житла не позбавляє її гарантованого Конституцією України права вільно володіти своїм майном та вимагати вселення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Суд зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial