Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

29 січня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3\~758\~000 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що 02 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні правовідносини з позики. Так, відповідно до розписки від 02.09.2017 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 100 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2017 року. Однак, до теперішнього часу [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що стало підставою для звернення до суду із даною позовною заявою. Крім того, на час укладення договору позики та станом на день звернення до суду відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та позивачу відомо, що зазначені грошові кошти відповідач брав в інтересах подружжя та на їх сімейні потреби, у зв`язку із чим Позивач вважає, що в силу вимог закону, [PERSON] та [PERSON] несуть солідарну відповідальність по погашенню вказаної заборгованості. За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 30 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху. 31 січня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 30 січня 2024 року. Судом отримано відомості щодо місця реєстрації Відповідачів по справі, у відповідності до яких [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року відкрито провадження по справі. встановлено загальний порядок розгляду справи. 19 лютого 2024 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого заперечує проти того, що вона є співвідповідачем по справі та просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 22 лютого 2024 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, Позивачем невірно визначено Відповідачів по справі. 08 березня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 19 липня 2024 року від [PERSON] надійшла заява, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в розмірі 100 000 доларів США. Протокольною ухвалою суду від 30 липня 2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судове засідання 06 листопада 2024 року сторони не з`явились. Сповіщались належним чином. Надали заяви про слухання справи за відсутності. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні правовідносини з позики. Так, відповідно до розписки від 02.09.2017 року [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , взяв в борг у [PERSON] 100 000 (сто тисяч) доларів США, які зобов?язався повернути в строк до 31 грудня 2017 року. До теперішнього часу [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики не виконав. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України по справі №564/2736/15-ц від 28 листопада 2018 року. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 526 ЦК України Передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що предметом договору позики від 02.09.2017 року, є сума боргу яка становить 100 000 доларів США, що еквівалентно 3758000 гривень згідно курсу НБУ станом на момент звернення до суду. Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. Суд звертає увагу, що від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] в розмірі 100\~000 доларів США. Відповідно до пункту першого ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. З огляду на викладене суд зазначає, що частинами четвертою та п`ятою ст. 206 ЦПК України закріплено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання [PERSON] позовних вимог, пред`явлених до нього не порушує приписи діючого законодавства України та не буде порушувати права, свободи чи інтереси третіх осіб, з огляду на що суд приймає визнання позову в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] та користь [PERSON] 100\~000 доларів США за договором позики, що оформлена розпискою від 02.09.2017, що еквівалентно 3758000 гривень згідно курсу НБУ станом на момент звернення до суду. В частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у сумі 100 000 доларів США за договором позики, що оформлена розпискою від 02.09.2017, що еквівалентно 3758000 гривень згідно курсу НБУ станом на момент звернення до суду з [PERSON] як солідарного відповідача суд встановив наступне. Відповідно до ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред?явлений кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов?язки відповідачів; права та обов?язки відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов?язки. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 100 000 доларів США одержані [PERSON] за договором позики, що оформлена розпискою від 02.09.2017, використані позичальником в інтересах сім`ї. 3 тексту розписки вбачається, що стороною є лише відповідач [PERSON] , який в подальшому підтвердив отримання грошових коштів у борг з обов?язком їх повернення, інших даних, а також відомостей щодо надання відповідачкою [PERSON] згоди на отримання грошових коштів у борг, розписка не містять. Крім того суд враховує, що відповідачкою [PERSON] заперечувався факт надання згоди своєму колишньому чоловіку на отримання грошей у борг, а також факт використання отриманих грошових коштів в інтересах колишнього подружжя. Позивачем на противагу цим запереченням, достатніх доказів не надано. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не є солідарним боржником за договором позики, що оформлена розпискою від 02.09.2017 її колишнім чоловіком [PERSON] , і, як наслідок, є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені позовних вимог. У відзивах на позовну заяву поданих до суду представниками [PERSON] та [PERSON] заявлено про сплив строку позовної давності. З зазначеного приводу суд зазначає наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). З огляду на те, що суд вже прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог до [PERSON] як пред`явлені до неналежного відповідача, суд не розглядає питання спливу строку позовної давності заявленого її представником у відзиві на позовну заяву. У відповіді на відзив, поданої представником позивача заперечується обставина спливу строку позовної давності. З огляду на те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , суд має розглянути питання спливу позовної давності, заявлених представником [PERSON] у відзиві на позовну заяву. Відповідно до пункту 15 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або /та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Розділ доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 691-20 від 16.06.2020). Згідно п. 1. постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», встановити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N211"Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р.N 392" Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 43, ст. 1394, N 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р.N 641"Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 63, ст. 2029). У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N? 540-Х перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів від 27.06.2023 року N?651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Разом з тим, ще в період дії карантину, 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року N?64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року N?65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. Пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З викладеного слідує, що вказаними нормами права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України, на час дії карантину, воєнного стану продовжуються автоматично. Як вбачається з розписки від 02.09.2017, [PERSON] зобов`язався повернути суму позики у строк до 31.12.2017. Таким чином, в зв`язку з не виконанням даного обов`язку у [PERSON] право на позов виникло з 01.01.2018, що відповідно є початком відліку строку позовної давності, який спливає 31.12.2020. Таким чином, враховуючи, що з 12 березня 2020 строк позовної давності продовжився на час дії карантину та у подальшому на строк дії воєнного стану, суд приходить до висновку, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в межах строку позовної давності. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: partial