Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 02 жовтня 2015 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , від якого у них народилась дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивач проживає разом з сином за адресою: [ADDRESS] . 22.05.2024 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Спільне життя сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, а також різні погляди на виховання спільної дитини. Позивач зазначає, що відповідач виїхала зі спільного будинку, де сторони проживали разом, згодом взагалі переїхала в іншу країну і залишила сина на позивача. Після цього в травні 2024 року відповідач поверталась до України на декілька тижнів та потім знову виїхала за межі України. Відповідачка спілкується з дитиною, однак не проявляє зацікавленості, не займається вихованням, не проявляє заінтересованості щодо його стану здоров`я, навчання, матеріально не бере участі у вихованні дитини. Відповідач дуже часто залишає сина, багато разів виїздила за межі України на довгий проміжок часу, залишаючи дитину з позивачем, Жодних перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачці позивач не чинить. однак зацікавленості в такому спілкуванні відповідачка особливо і не проявляє. Також позивач посилається на зловживання відповідачем спиртними напоями, що становить негативний вплив на дитину та її розвиток, що також стало причиною для звернення позивача із даним позовом. На сьогодні між сторонами був укладений договір про сплату аліментів від 09.05.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2018. Відповідно до даного договору відповідач взяла на себе зобов`язання сплачувати на утримання дитини щомісяця аліменти в розмірі 2500 грн. Позивач вказує на те, що до моменту укладення вказаного договору, мати не брала участь у матеріальному забезпеченні дитини і навіть після укладення такого договору, не розпочала сплату аліментів, оскільки ніде не працює та не намагається влаштуватись на роботу. У зв`язку з чим позивач просив суд визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом батьком. А також встановити факт самостійного виховання [PERSON] дитини [PERSON] . Стягнути з відповідачки судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Вислухавши пояснення учасників процесу, думку малолітнього [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2015 року. Відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2024 року шлюб розірвано. Сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 720 від 06.07.2013 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання за місцем проживання батька дитини [PERSON] , 1970 р.н., за адресою: [ADDRESS] , складеного спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, батьком створені задовільні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, на час виходу дитина з батьком були вдома. 16.07.2024 року було розглянуте питання про доцільність/недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , 1970 р.н., іа засіданні комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району. Відповідно до довідок та характеристики з навчального закладу батько [PERSON] систематично контролює навчання сина та відповідально ставиться до його виховання. Підтримує зв`язок з класним керівником та прислуховується до рекомендацій вчителя. Батько забезпечує сина необхідним приладдям для ігрової та навчальної діяльності. Відповідно інформації від сімейного лікаря, саме батько [PERSON] , 970 р.н , займається вихованням та розвитком сина [PERSON] , 2013 р.н. Відповідно до наданої характеристики з місця роботи [PERSON] , 1970 р.н., за період служби в органах внутрішніх справ зарекомендував себе позитивно, професійно освідчений, досвідчений працівник та керівник. Постійно займається підвищенням свого професійного рівня. Засвоює нові методики експертних досліджень. Користується повагою серед працівників. Позивач має постійний дохід у вигляді заробітної плати. Що становить 565705,35 грн. за 2003 рік. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини 2 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 3 статті 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата КЦС у постанові від 11.12.2023р. по справі №607/20787/19 зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19). Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує повагу, серед іншого, до сімейного життя. Тому суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, мають враховувати легітимну мету захисту прав і свобод саме дитини. Суди повинні з урахуванням обставин справи та бажання дитини, оцінити її найкращі інтереси, зокрема забезпечення стабільного, надійного середовища перебування, навчання та розвитку дитини. Міжнародно-правові акти та практика ЄСПЛ визначають, що після року перебування в новому середовищі дитина може прижитись у ньому, може бути сформоване стале, постійне та благополучне середовище її розвитку та виховання. У постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, провадження № 61-6271св19, від 07 серпня 2019 року у справі № 635/382/17-ц, провадження № 61-9559св19, від 13 квітня 2020 року у справі № 531/300/18-ц, провадження № 61-20051св19, від 19 червня 2019 року у справі № 396/1020/16-ц, провадження № 61-23241св18, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, провадження № 61-592св19, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, провадження № 61-14486св21, від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22 суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків наголошували на необхідності оцінки стійких, усталених зв`язків дітей з оточенням, звичним середовищем, що відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини. Суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР від 29.07.2024 року № 4/5-619 про доцільність визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , 1970 р.н. Відповідно до даних Державної прикордонної служби України, [PERSON] з 24.02.2022 року неодноразово перетинала кордон України, останній раз виїхала до Республіки Польщі 10.05.2024 року. Крім того, малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з мамою спілкується часто по телефону, після початку війни виїздив разом з матірю в Польщу, там проживали деякий час, потім повернулись в Україну. Бажає проживати з батьком, оскільки відчуває себе комфортно. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем, [PERSON] створені достатні та гідні умови для проживання та виховання дитини [PERSON] , дитину забезпечено матеріально, має умови для життя та розвитку з урахуванням всіх його потреб та інтересів. У зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині вимог щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Що стосується вимог позивача про встановлення факту самостійного виховання [PERSON] дитини [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК України. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст.25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.30). Відповідно до ч.2 ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Проте у силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо) і не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Оскільки в СК чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою для можливості встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, є встановлення юридичного факту або декількох, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється, а також доведення самостійного утримання дитини виключно батьком. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі твердження в силу статті 141 СК України, суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Між сторонами був укладений договір про сплату аліментів від 09.05.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2018. Відповідно до даного договору відповідач взяла на себе зобов`язання сплачувати на утримання дитини щомісяця аліменти в розмірі 2500 грн. Однак позивач не надав суду доказів невиконання вказаного договору, факту того, що в питанні утримання неповнолітнього сина, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, не надав доказів того, що заборгованість за договором стягується в установленому законом порядку. Крім того, з пояснень малолітнього [PERSON] вбачається, що останній спілкується з матір`ю постійно по телефону з огляду на знаходження останньої в іншій країні. Крім того, позивачем надано висновок психолога, складений КЗ СЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» ДМР від 10.05.2024 року, згідно якого було проведене психологічне тестування дитини [PERSON] та його батьків, в ході якого встановлено, що дитина має високий рівень прихильності до обох батьків; сторони по справі, як батьки дитини, мають достатньо високий рівень батьківського потенціалу, щиро та турботливо ставляться до дитини, мають чіткі плани на майбутнє щодо виховання сина. Тому з огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач не довів, що відповідач в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї малолітньої дитини, а тому його вимога про встановлення факту, що має юридичне значення є недоведеною, а отже задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial