Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , на користь Львівського державного університету безпеки життєдіяльності заборгованість за надані освітні послуги, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.12.2023 року між відповідачем та Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності було укладено договір про надання платної освітньої послуги №74-ІПБ/23 від 01.12.2023, згідно якого замовник взяв на себе фінансові зобов`язання, щодо оплати освітньої послуги, що надається здобувачу позивачем. Згідно з п. 3 Розділу II Договору замовник зобов`язаний своєчасно вносити плату за надання платної освітньої послуги в розмірах, у терміни та в порядку встановленому Договором. Відповідно до п. 1 Розділу III Договору, загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 51750,00 грн. За весь період навчання позивач, відповідно до державних стандартів освіти та умов Договору, належно надавав відповідачу освітні послуги, жодних претензій та скарг з боку відповідача щодо надання освітніх послуг не надходило. Однак, відповідачем оплата за надані освітні послуги за 2023-2024 не була внесена, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем згідно договору у сумі 7250,00 грн. 09 лютого 2024 року відповідно до наказу ЛДУ БЖД № 113 о/с відповідача було відраховано з Львівського державного університету безпеки життєдіяльності. Відповідно до п. 3 Розділу IV Договору, у випадку не дотримання замовником (закладом) розмірів та/або термінів, та/або порядку оплати за надання платної освітньої послуги (повернення коштів) на суми, що повинні бути сплачені підлягають поверненню), нараховується пеня за кожний день затримки оплати (повернення), яка має бути сплачена (повернута). Отже, за несвоєчасне внесення плати відповідачем була нарахована пеня у розмірі 692,38 гривень, станом на 17.06.2024. Оскільки відповідач добровільно заборгованість не оплатив, тому змушені звернутись до суду. 25.07.2024 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням вимог ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. При цьому, остання своїм процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалися, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зважаючи на вищевикладене, суд ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, ухваливши заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. 01.12.2023 року між відповідачем та Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності було укладено договір про надання платної освітньої послуги №74-ІПБ/23 від 01.12.2023, згідно якого замовник взяв на себе фінансові зобов`язання, щодо оплати освітньої послуги, що надається здобувачу позивачем. Згідно з п. 3 Розділу II Договору замовник зобов`язаний своєчасно вносити плату за надання платної освітньої послуги в розмірах, у терміни та в порядку встановленому Договором. Відповідно до п. 1 Розділу III Договору, загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 51750,00 грн. Однак, відповідачем оплата за надані освітні послуги за 2023-2024 не була внесена, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем згідно договору у сумі 7250,00 грн. 09 лютого 2024 року відповідно до наказу ЛДУ БЖД № 113 о/с відповідача було відраховано з Львівського державного університету безпеки життєдіяльності. Відповідно до п. 3 Розділу IV Договору, у випадку не дотримання замовником (закладом) розмірів та/або термінів, та/або порядку оплати за надання платної освітньої послуги (повернення коштів) на суми, що повинні бути сплачені підлягають поверненню), нараховується пеня за кожний день затримки оплати (повернення), яка має бути сплачена (повернута). Отже, за несвоєчасне внесення плати відповідачем була нарахована пеня у розмірі 692,38 гривень, станом на 17.06.2024. Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Згідно з ч.2 ст 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього ж кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 6 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» розмір плати за весь строк навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, підвищення кваліфікації, а також порядок оплати освітньої послуги (разово, щороку, щосеместрово, щомісяця) встановлюються у договорі (контракті), що укладається між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати. Слід зазначити, що відповідач для спростування наявності заборгованості жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представив. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення. Таким чином судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором про надання платної освітньої послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість перед позивачем, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно зі ст.141 ЦПК України при задоволенні позовних вимог з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved