Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача. До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 11 липня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] про визнання батьківства. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 21 березня 2023 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Соборному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що було зроблено відповідний актовий запис під номером 250. Після укладення шлюбу прізвища чоловіка « [PERSON] », прізвище дружини « [PERSON] ». Під час спільного проживання дітей не було. Шлюбні відносини остаточно припинили з травня 2023 року. Шлюб мав лише формальний характер. [PERSON] мала з [PERSON] близькі відносини з початку червня. Після чого [PERSON] та [PERSON] в подальшому проживали разом. В липні 2023 року внаслідок цих стосунків [PERSON] завагітніла. Із своїм чоловіком, [PERSON] [PERSON] не підтримувала жодних стосунків. 20 березня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, справа № 202/15343/23, яке набрало законної сили 22.04.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Однак, за цей час [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина, яку вони назвали [PERSON] . Але так, як дитина народилася у шлюбі в якому перебувала [PERSON] , то батьком дитини був записаний [PERSON] 06 квітня 2024 року позивач звернувся ENDEAVOR DNA LABORATORIES для отримання звіту про встановлення батьківства ДНК, після результату якого підтверджено на 99, 999995%, що він батько дитини, яка народилася у них із [PERSON] . [PERSON] повідомила [PERSON] , що у неї з позивачем народилася дитина. В подальшому після народження дитини позивач намагався досудово вирішити це питання із [PERSON] . Однак останній на зв`язок не виходить, і звязку із [PERSON] не бажає підтримувати. Тому в даній ситуації позивач вимушений звернутися до суду для встановлення свого батьківства та внесення змін в актовий запис про народження моєї дитини. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 липня 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 16 липня 2024 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Позивачем надано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує повністю. Проти заочного рішення суду не заперечує. Надав суду звіт про встановлення батьківства ДНК після результату якого підтверджено на 99, 999995%, що він є батько дитини. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що 21 березня 2023 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Соборному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що було зроблено відповідний актовий запис під номером 250. Після укладення шлюбу прізвища чоловіка « [PERSON] », прізвище дружини « [PERSON] ». Під час спільного проживання дітей не було. Шлюбні відносини остаточно припинили з травня 2023 року. Шлюб мав лише формальний характер. Як зазначає позивач, [PERSON] мала з [PERSON] близькі відносини з початку червня. Після чого вони в подальшому проживали разом. В липні 2023 року внаслідок їхніх стосунків [PERSON] завагітніла. Із своїм чоловіком, [PERSON] [PERSON] не підтримувала жодних стосунків. У вересні 2023 року, [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про розлучення. Ухвалою від 12 грудня 2023 року у зв`язку із розпорядженням Верхового Суду від 06.03.2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіально підсудність судових справ Жовтневого районного суду міста Маріуполя Жовтневому районному суду міста Дніпропетровська цивільну справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 20 березня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, справа № 202/15343/23, яке набрало законної сили 22.04.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Однак, за цей час [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина, яку вони назвали [PERSON] . Але так, як дитина народилася у шлюбі в якому перебувала [PERSON] , то батьком дитини в строчці «Батько» вписаний « [PERSON] ». 06 квітня 2024 року [PERSON] звернувся в ENDEAVOR DNA LABORATORIES для отримання Звіту про встановлення батьківства ДНК, після результату якого підтверджено на 99, 999995%, що він батько дитини, яка народилася у них із [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5\~СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 121\~СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною першою статті 126\~СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною першою статті 135\~СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128\~СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved