Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом забороним користуватися [PERSON] спірним житлом. Вказаний позов обґрунтований тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . З 2007 року по травень 2018 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2018 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] , яка зареєстрована в його будинку, виїхала і стала проживати в іншому місці. 18.10.2022 року [PERSON] знята з реєстрації за спірною адресою. Однак, в травні 2023 року відповідачка самовільно вселилася в будинок та почала там проживати, влаштовує скандали, таким чином створюючи йому перешкоди в користуванні належним йому майном. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що після реєстрації шлюбу посилив відповідачку, як дружину, у власний будинок, придбаний ще до шлюбу. З відповідачкою в шлюбі прожили 10 років,від якого мають спільного сина, якому наразі вже 17 років. У 2018 році шлюб було розірвано, відповідачка вивезла до своїх батьків, в с.Головниця всі речі та гроші, в тому числі спільно нажиті. Після повномасштабного вторгнення росії в Україну, відповідачка разом із сином виїхала в Нідерланди, де для дитини було оформлено статус біженця. В подальшому, відповідачка повернула сина назад в Україну. Після розірвання шлюбу відповідачка періодично проживає в його будинку. Стверджує, що колишня дружина постійно створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпоряджанні його власним житлом, внаслідок чого він позбавлений можливості влаштувати своє особисте життя. Так, відповідачка має негативний вплив на їхнього спільного сина, вказуючи, щоб нікого не допускав до двору та житла. Зокрема, коли до нього приходить жінка з якою він зустрічається та планує в майбутньому створити сім`ю, син, за наказами матері, погрожує їй, зокрема і газовим балончиком (якого придбала йому мати), викинув та зіпсував її одяг, обливши його йогуртом. З сином намагався поспілкуватися, звертався до шкільних психологів, однак результату від цього не було, так як син керується виключно вказівками матері. Також, звертався до Служби у справах дітей зі скаргами на поганий влив [PERSON] на сина, проте, профілактичні бесіди з відповідачкою жодного результату не дали. Коли відповідачка приїздила (востаннє це було взимку 2 тижні, а перед тим влітку цього року), вона самовільно, без дозволу зайшла в належний йому будинок, де проживала з дитиною в одній кімнаті. В цей час, вимушений проживати в батьків або у майбутньої жінки, так як відповідачка конфліктує, погрожує, неодноразово викликала поліцію та на нього були заведені кримінальні провадження, хоча він жодних насильницьких дій щодо неї не вчиняв. У його ж відсутність, відповідачка штучно збільшує споживання електроенергії та газу (при цьому відкриває навстіж вікна та двері), за комунальні послуги, при цьому, не сплачує. Одного разу, взимку (коли він був на заробітках у Німеччині) відповідачка приїхала та розпочала робити ремонт, викинула на двір під дощ та сніг всі його речі, які в результаті були зіпсовані. Свої дії пояснила тим, що поліпшує умови для проживання сина, однак, раніше комісією з прав дітей було встановлено, що умови проживання були й так в хорошому стані. Разом з тим, зазначив, що взамін викинутих старої меблі, для сина придбала нові. Ремонт кімнати сина зробила без його згоди. Представник позивача, адвокат Якимчук О.М. в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, зазначивши, що в сім`ї позивача склалась дійсно складна ситуація, у його сина дуже не простий характер, при цьому позивач його дуже любить, прагне спілкування, забезпечує всім необхідним, наразі фінансує навчання в автошколі. А відповідачка, в свою чергу, чинить йому всілякі перешкоди. Відповідачка, [PERSON] в судовому засіданні, 24 червня 2024 року проти позовних вимог заперечила, пояснивши, що позивач, дійсно, поселив її в своєму будинку, як дружину. Після розлучення, з будинку жодних речей (меблів) не забирала та сама не вибиралась (оскільки власного житла не має), а лише їздила на роботу, після чого поверталась назад. Питання про поділ спільно нажитого майна між ними не вирішувалось. З початком війни в Україні, забрала сина і поїхала за кордон, однак, сину там не сподобалось і він виявив бажання повернутись, а вона відповідно, залишилась, оскільки влаштувалась там на роботу. Достатніх коштів на придбання власного житла не має, так як заробляла не багато, частину зароблених коштів відправляє сину на його потреби (винаймає репетитора з англійської мови). Наразі взагалі не працює, через отриману травму, тому в подальшому, ймовірно, що повернеться в Україну та надалі буде проживати у житлі позивача. Коли приїздить та проживає в будинку позивача, за комунальні послуги не сплачує, так як позивач жодного разу цього питання не піднімав. Проте, вказує, що вкладає власні кошти в ремонт, для покращення умов проживання свого сина. Стверджувала, що не висловлювала позивачу жодних погроз, не залякувала, не нищила його майна, як і не здійснювала перешкод в користуванні його власністю, чого не скажеш про останнього, який може влаштувати штовханину, викликав поліцію. Дійсно, коли робила ремонт в кімнаті сина (про що в телефонному режимі поставила позивача до відома), винесла на вулицю старий пошкоджений диван, натомість купила новий, встановила нові двері, замінила батареї та застарілу потріскану плитку на грубі, яка пропускала дим, поклала ламінат на підлогу, таким чином покращила умови для проживання своєї дитини. Представниця відповідачки, адвокат Мороз Л.С. в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позов, зазначаючи, що позов є безпідставним, безпредметним та необґрунтованим. Жодних доказів того, що відповідачка будь яким чином перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю, матеріали справи не містять. Позивач як проживав у своєму будинку, так і проживає, як користувався своїм майном, так і користується. Вказує, що її довірителька працювала за кордоном для забезпечення всім необхідним свого сина, а коли приїздить в Україну, вимушена проживати у житлі позивача, де також зробила ремонт у кімнаті сина, таким чином поліпшила умови для його проживання. Власного житла відповідачка не має, через брак необхідних коштів, так як наразі взагалі втратила роботу за станом здоров`я та отримує тільки допомогу як біженка з України. У відзиві на позов адвокат Мороз Л.С. зазначила, що дійсно, з 20.04.2007 до 2018 року відповідач перебувала з позивачем у шлюбі. [INFO] у них народився син, [PERSON] . З 2007 року вона вселилася у спірний будинок позивача по [ADDRESS] на правах його дружини. Всі її речі з того часу знаходяться в спірному житловому будинку. Іншого житла вона немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відзиві зазначає, що у грудні 2021 року відповідач робила у спірному будинку ремонт, на підтвердження чого до відзиву надані копії накладних на придбання будівельних матеріалів та меблів. Також, просить суд взяти до уваги той факт, що 10 серпня 2021 року Корецьким районним судом Рівненської області ухвалено рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла. Зазначеним рішенням позивачу в позові відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду розповіла, що з 2018 року шлюб між її сином та [PERSON] було розірвано за ініціативою колишньої невістки, яка зустріла іншого чоловіка. Після чого, одразу вивезла з будинку всі свої речі, включаючи й спільно нажиті в шлюбі (хата після її від`їзду була порожня). Крім того, син [PERSON] також віддав їй грошові кошти в сумі приблизно 13-15 тисяч доларів (для того щоб остання могла придбати собі житло). З того часу [PERSON] постійно чинить психологічне насильство по відношенню до всієї сім`ї (батька довела до сердечного нападу, брату [PERSON] погрожувала, що підпалить все, пізніше була спроба підпалу, але вдалося вчасно все загасити). Своїми діями вона провокує [PERSON] , щоб він підняв на неї руку, щоб зробити експертизу та зняти побої. Постійно вимагає від [PERSON] гроші. За останні 6 років колишня невістка зламала двері в гараж, побила вхідні двері та двері в спальню, розмалювала гараж нецензурними словами. У зв`язку із пошкодженням майна, були звернення до поліції, де було заведено три кримінальних провадження відносно відповідачки (результат їй не відомий). Ремонт в кімнаті відповідачка вирішила робити зимою без будь якої згоди власника: замінила вікно з дерев`яного на пластикове, познімала батареї. У зв`язку із чим, викликала поліцейських, які пояснювали [PERSON] , що вона не має права цього робити без згоди власника. В результаті, відповідачка вночі винесла надвір меблі (диван і шафу) позивача, які під снігом та дощем зіпсувались. Вже 3 роки він зустрічається з жінкою і хоче створити з нею сім`ю, проте відповідачка сама говорить, що в хату ніхто не прийде, по телефону дає синові [PERSON] поради що робити якщо додому прийде чужа жінка. Так, внук зіпсував верхній одяг жінки з якою зустрічається [PERSON] , обливши його кефіром і викинувши через вікно на вулицю. Спілкування та проведені бесіди з внуком не дають результатів. Тому приходить до висновку, що такі дії спровоковані виключно настановами матері. Одного разу, перебуваючи в сусідній кімнаті, особисто чула таку телефонну розмову, після якої, внук одразу вчиняв відповідні дії. Людмила за це купує йому все що він захоче: нового комп`ютера та розкішне крісло до нього, телефон. Коли відповідачка приїздить (за останніх 2 роки була 2 рази влітку і зимою), син, з метою уникнення конфліктів, заходить в будинок лише по крайній потребі. За комунальні послуги Людмила не сплачує, проте, вмикає газовий котел на більшу потужність, температура в хаті така, що відкриваються вікна та двері. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що із сім`єю [PERSON] знайома вже понад сорок років, так як живе по сусідству. Вже приблизно шість років як [PERSON] з [PERSON] розлучились, після чого, була свідком того, як остання забрала геть усі речі «в хаті було голо», забрала також сина і виїхала. Проте, через деякий час повернулась, вибила двері і поселилась в будинку позивача. Стверджувала, що за цей час у сім`ї Гнапів було багато конфліктів: Людмила обмалювала їхній магазин «Ритуальні послуги», при цьому повідомляла, що буде робити як захоче, на власний розсуд. Відповідачку останній раз бачила взимку, коли вона «затіяла» ремонт, біля хати стояла бетономішалка та робітники виносили всі речі з будинку. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши подані письмові докази, суд приходить до таких висновків. Позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Корецької державної нотаріальної контори за № 326 від 10.03.2002 року. 20.04.2007 року сторони зареєстрували шлюб, що стверджується актовим записом № 10 від 20.04.2007 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 травня 2018 року вказаний шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина - [PERSON] залишено проживати з матір`ю. Згідно довідки про зареєстрованих у будинку осіб №13272/02.04./10.2022 від 18.10.2022 року в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] та його сина [PERSON] . На підставі заяви власника житла [PERSON] від 18.10.2022 року [PERSON] знято з реєстрації за вище зазначеною адресою, що підтверджує витяг з реєстру територіальної громади. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №361383587 від 10.01.2024 за параметрами запиту «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» щодо [PERSON] відомості в відповідних реєстрах відсутні. Судом встановлено, що у 2019 році [PERSON] звертався до суду з позовною заявою до [PERSON] , неповнолітнього сина [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області, про визнання осіб такими, що втратили право найму житлового будинку та їх виселення без надання іншого житла. Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 10.08.2021, яке набрало законної сили, у справі №563/1198/19 у позові відмовлено. Відмовляючи в задоволені позову суд зазначив, що позивачем не надано суду доказів щодо вчинення [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] дій відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, суд дійшов висновку, що виселення відповідача є непропорційним, враховуючи її тривалий зв`язок з житлом і порушуватиме її право на житло відповідно до ст. 8 Конвенції, адже задоволення позовних вимог в цій частині фактично позбавить її єдиного житла. Цим судовим рішенням вже було дано оцінку деяких тверджень [PERSON] про перешкоджання відповідачкою [PERSON] користуванням його житлом, які він повторно наводить вже у цій справі. \~Відповідно до ч.4. ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Після постановлення попереднього рішення суду, відповідачка продовжила періодично проживати в будинку позивача, самостійного з нього не висилалась, зворотного в судовому засіданні не встановлено. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями ст.109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Положення статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Заперечуючи проти позову [PERSON] вказує, що вона вселилася до спірного будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , Відповідач була вселена як член сім`ї (дружина) основного квартиронаймача (Позивача по справі), за його згодою, з яким 20.04.2007 уклала шлюб, який був зареєстрований Корецьким відділом РАЦС Рівненської області. За обставинами цієї справи З 10.08.2007 по 18.10.2022 відповідач, була зареєстрована у спірному житловому будинку. 18.10.2022 була знята з реєстрації за заявою власника будинку [PERSON] . Відповідач вказану дію вважає протиправною, та такою, що порушує її право на житло, зокрема з огляду на той факт, що іншого житла вона немає. Тобто, відповідач [PERSON] як колишній член власника сім`ї [PERSON] , на законних підставах у 2007 році була вселена в будинок за адресою: [ADDRESS] , та після розірвання шлюбу продовжила проживати у будинковолодінні, як колишній член сім`ї власника. Наразі також періодично проживає в будинку позивача, куди має безперешкодний доступ. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, пункти 40, 41 згаданого рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»). Також встановлено, у грудні 2021 року відповідачка робила ремонт у спірному будинку, купувала меблі, про що свідчать товарні накладні, які додані до відзиву на позов та досліджені у судовому засіданні. Даний факт позивачем в судовому засіданні не оспорювався, більше того позивач стверджував, що вказаний ремонт однозначно є поліпшенням житлових умов, та у процесі такого ремонту жодним чином відповідачці не перешкоджав. Тобто, визнав за відповідачкою право проводити ремонті роботи в його житлі. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. На це вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 серпня 2024 року по справі № 201/193/22. Також КЦС ВС зазначив, що відсутність ордера на вселення у спірне приміщення сама по собі не є підставою для висновку, що житло, займане особою тривалий час, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 по справі № 916/1415/19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). З урахуванням наведеного, якщо позивач в позовній заяві зазначив вимоги, які не забезпечать правомірний та ефективний спосіб захисту його права, то враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд зобов`язаний відмовити у задоволенні цих вимог з підстав обрання неналежного способу захисту. Як убачається з матеріалів справи, позивач у цій справі звернувся в суд з позовом про усунення перешкоди в користуванні належним йому майно, шляхом заборони користування ним відповідачкою. Спір виник у зв`язку з проживанням відповідачки в житлі позивача. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка вже тривалий час після розірвання шлюбу періодично проживає в будинку позивача, має вільний доступ до нього, проводить ремонті роботи, в ньому знаходяться її особисті речі. Однак, позивач у цій справі не заявив позовну вимогу про її виселення з його житлового будинку. Відтак належним способом захисту є виселення відповідачки із житлового будинку за наявності для того правових підстав, оскільки саме по собі вирішення спору про заборону користування житловим приміщенням не є підставою для виселення її з жилого приміщення. Заборона користування спірним майном не вичерпує спору між сторонами. Отже, вирішення спору про заборону [PERSON] користуватися житловим приміщенням не поновить права та інтереси позивача, про порушення яких заявлено у позові. Оскільки позовні вимоги\~ [PERSON] \~не ґрунтуються на нормах матеріального права і захищаючи своє право власності на майно позивач обрав неналежний спосіб захисту, то його позов не підлягає до задоволення. При цьому, позивач [PERSON] \~не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом\~про виселення [PERSON] з його житлового будинку.

Outcome: dismissed