Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , а саме: двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №992095 виданий 14.01.2004 року Відділом Державної виконавчого служби Дзержинського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, номер запису про обтяження 55306347 від 17.10.2006 року. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] була стягувачем на підставі виконавчого листа №2-1336 виданого 27.03.2003 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу. Боржником по стягненню аліментів був [PERSON] , колишній чоловік позивачки, який є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] . Постановою АА№992004 від 14.01.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, державний виконавець [PERSON] наклала арешт на все майно, що належало боржнику [PERSON] , [INFO] . На підставі цієї постанови державного виконавця вчинено запис про обтяження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер обтяження 55306347, який був внесений державним реєстратором Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дубачинською А.С. Станом на цей час, відповідно до АСВП, відсутні виконавчі провадження, за якими боржником є [PERSON] що вказує на закінчення виконавчого провадження, де стягувачем аліментів є заявниця, а боржником є [PERSON] . Заборгованість по аліментам, яка існувала, погашена. Позивачка не має майнових претензій до відповідача і вважає, що арешт накладений на майно має бути знятий. Арешт перешкоджає здійсненню законного інтересу позивачки, як подальше відчуження майна. Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року суд прийняв до розгляду вищевказану позовну заяву та постановив рогляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11 жовтня 2024 року від відповідача до суду надійшла заява, у якій він просив розгляд справи проводити без його участі та вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у справі міститься заява відповідача про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.\~211,\~223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи. Згідно з вимогами ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 14.01.2004 року постановою АА №992091 державного виконавця Бондарчук С.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано запис про обтяження №55306347 зареєстрованим 17.10.2006 року державним реєстратором Дубачинською А.С, Виконавчим комітетом Криворізької міської ради. Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою [ADDRESS] , на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 19.07.2024 року [PERSON] зверталася до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна [PERSON] . Відповідно до змісту листа Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих. №2311-34/206728 від 25.07.2024 року, згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі провадження за якими боржником є [PERSON] не обліковуються. Встановлена наявність запису обтяження нерухомого майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Особу, майно/права якої обтяжуються зазначено [PERSON] . Перевіркою Автоматизованої Системи Виконавчого Провадження встановлено, що виконавчі провадження за якими боржником є [PERSON] не обліковуються. Згідно з частиною першою\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами\~статті 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Згідно із частини 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. При надходженні заяви боржника у випадках виявлення арештів, державний виконавець перевіряє підстави завершення, наявність інших виконавчих проваджень, та у разі виконання боржником покладених на нього зобов`язань рішенням суду, державним виконавцем готується постанова про зняття арешту з майна ( у разі її відсутності в матеріалах виконавчого провадження), завіряється підписом та гербовою печаткою, що є підставою для зняття арешту та внесення відповідних записів до Державних реєстрів. Аналогічні положення містилися і в статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІУ від 21.04.1999р. , який діяв на момент накладання арешту та закінчення виконавчого провадження. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 у справі №554/8004/16 (провадження № 14-431цс19). Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. У цій справі встановлено, що на підставі постанови АА №992091 від 14.01.2004р. державного виконавця [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] . Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Наявність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження цього нерухомого майна порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №337/800/19, від 12.14.2022 у справі №362/2317/21. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41\~Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до частини 4 цієї ж статті ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Статтями 316-320,321,328\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статями 386-393 ЦК України\~передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Арешт, накладений на майно позивача, порушує право її власності. Хоча спірний арешт був накладений на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» та в межах повноважень відповідної ДВС, наразі позивачем доведено факт належності їй права на спірне майно, а підстави для застосування вказаного обтяження наразі віжпали, виходячи з наступного. Як встановлено матеріалами справи, рішення про накладення на спірне майно арешту в межах виконавчого провадження приймалось відносно платника алиментів, а виконавчий документ, який слугував підставою для накладення арешту, фактично виконано, стягувач отримав повне виконання рішення суду, однак при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження арешт не скасовано, тому арешт, накладений на спірне майно, підлягає зняттю. Крім того, відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У суду відсутні підстави не приймати визнання відповідачем позову, а визнання позову жодним чином не порушує права сторін та третіх осіб. Виходячи з викладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності обтяження майна позивача, порушується її право власності, внаслідок чого позивач позбавлена змоги вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1\~ст.142 ЦПК України\~та ч.3\~ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 605,60 грн. Щодо судового збору в іншій частині (50%, 605,60 грн), судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Outcome: approved