Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири від 13 січня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №14, недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50624710 від 13 січня 2020 року, щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , а також відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 17.10.2010 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 64\~000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17.10.2018. Проте свої зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] виконав частково, повернув кошти в сумі 2\~000 дол. США. Оскільки останній свої зобов`язання з повернення позики в повному обсязі не виконав, 18.10.2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2023 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 17.10.2010 відмовлено, задоволено зустрічний позов [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Натомість, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2023 скасовано та постановлено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 1\~520\~860 грн.; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 17.10.2010 відмовлено. Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.02.2024 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 20\~000 грн. На виконання вищевказаних постанов Косівським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчі листи. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області від 13.03.204 відкрито виконавчі провадження №74441202, №74441169 та №74443564 щодо стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] вищевказаних коштів. Постановою приватного виконавця від 13.03.2024 такі виконавчі провадження об`єднано у виконавче провадження №74444817. Однак станом на момент звернення до суду з таким позовом [PERSON] рішення суду не виконує. Із автоматизованої системи виконавчих проваджень позивачу стало відомо, що у відповідача [PERSON] відсутнє нерухоме майно, на яке могло бути звернене стягнення. 15.03.2024 позивач з автоматизованої системи виконавчих проваджень дізнався про існування договору дарування квартири від 13.01.2020, укладеного між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] як дарунок квартиру [ADDRESS] . Рішенням приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В., індексний номер: 50624710 від 13.01.2020 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 87,5 кв.м, житловою площею 52.1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі договору дарування квартири. Таким чином, відповідач [PERSON] після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики, достовірно знаючи про судовий спір, відчужив єдине наявне у нього нерухомого майно, чим унеможливив виконання рішення суду, порушив принцип добросовісності та неприпустимості зловживання правом, оскільки використав право на укладення договору та правомочність розпорядження своїм майном на шкоду майновим інтересам кредитора [PERSON] . Крім цього, квартира, що належала [PERSON] , була відчужена 13.01.2020 після відкриття 30.10.2019 провадження у справі № 347/2029/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, в ході розгляду якої у лютому 2020 адвокат Романенчук А.В., який представляв інтереси відповідача [PERSON] подав зустрічну позовну заяву у справі № 347/2029/19 про визнання договору позики недійним. Відповідачам ще у грудні 2019 було відомо про відкриття провадження у справі № 347/2029/19, а тому можна стверджувати, що укладаючи договір дарування, останні діяли з метою унеможливлення звернення стягнення на єдине майно [PERSON] . Враховуючи наведене, вважає, що договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України та ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України. Єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Враховуючи ту обставину, що договір дарування згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, відтак наявні підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Зазначив, що інтерес позивача в цій справі полягає в тому, щоб вищевказана квартира повернулася у власність [PERSON] , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення рішень суду в справі №347/2029/19 у межах зведеного виконавчого провадження №74444817. Враховуючи наявність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса, ефективним способом захисту права інтересу позивача за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України) є повернення права власності на квартиру відповідачу [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, що в такому викладені. Просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання , причин неявки не повідомили та відзив на позовну заяву суду не подали. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явився, в черговий раз звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що 17.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 64\~000 дол. США, які зобов`язався повернути до 17.10.2018 (а.с. 28). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 скасовано рішення Косівського районного суду м. Львова від 02.03.2024 у справі №347/2029/19, провадження у якій відкрито 30.10.2019, та постановлено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 17.10.2010 у розмірі 1\~520\~860 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 17.10.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відмовлено (а.с. 10, 11-17). Також встановлено, що 13.01.2020 між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] укладеного договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла як дарунок квартиру [ADDRESS] , загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., яка належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу кватири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 07.10.2015 за реєстровим №6774. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. та зареєстровано в реєстрі за №14 (а.с. 25, 26-27). Згідно з\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно №370031646\~від 15.03.2024\~ [PERSON] \~є одноосібним\~власником квартири\~ [ADDRESS] , загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 50624710, державний реєстратор приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. (а.с. 35). Таким чином, [PERSON] , після пред`явлення до нього [PERSON] позову про стягнення заборгованості за договором позики та відкриття судом провадження у справі, безвідплатно відчужив своє майно на користь матері [PERSON] 13.03.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Л.М. відкриті виконавчі провадження №74441202, №74441169, №74443564 про стягнення з [PERSON] вищевказаної заборгованості, які об`єднано у зведене виконавче провадження №74444817. Також постановою приватного виконавця від 14.03.2024 приєднано виконавче провадження ВП №74443564 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20\~000 грн., до зведеного виконавчого провадження №74444817 (а.с. 18, 19, 20, 21, 22). Заборгованість за договором позики від 17.10.2010, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , в повному обсязі боржником не погашена, добровільне погашення грошових коштів не здійснювалося. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.08.2024 у справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)) дійшов таких висновків. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6\~статті 3 Цивільного кодексу Украйни). Тлумачення, як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постановв Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постановв Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість\~ це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то\~учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності\~(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для\~уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів)\~«через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України)». Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга\~статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Касаційний суд вже зауважував, що:\~\~недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов);\~кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо\~на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації\~фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна;\~очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного\~правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що: цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису; зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом; цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за кредитним договором. Боржник (дарувальник), який відчужує частку в праві спільної часткової власності на користь іншого співвласника на підставі безоплатного договору після пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України); договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, належить: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Касаційний суд акцентує увагу, що контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї\~\~совісті та,\~зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна. Так, позивач [PERSON] звернувся із позовною заявою щодо визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, яке належало відповідачу [PERSON] і на яке могло бути звернуто стягнення в порядку примусового виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024, прийнятої у справі №347/2029/19, якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 17.10.2024 у розмірі 1\~520\~860 грн. та понесених судових витрат. Натомість [PERSON] , після пред`явлення до нього [PERSON] позову про стягнення заборгованості за договором позики від 17.10.2010 та відкриття судом провадження у справі, уклав із [PERSON] договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] безоплатно в дар квартиру [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] було достеменно відомо про настання строків грошової вимоги [PERSON] за договором позики від 17.10.2010, подання останнім позову про стягнення заборгованості за таким та в подальшому відкриття виконавчих проваджень. В добровільному порядку погашення заборгованості боржником [PERSON] перед [PERSON] не здійснювалось. Таким чином, [PERSON] , що є боржником у справі про стягнення заборгованості за договором позики, та який відчужив майно на підставі договору на користь третьої особи після настання строку повернення коштів, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування квартири, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Згідно зі статтями 6, 11, 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Оскільки, [PERSON] відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, усвідомлював наявність у нього зобов`язань за договором позики перед [PERSON] , та заздалегідь передбачав існування негативних наслідків для нього у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на таке майно, мав на меті приховання вказаного мана від кредитора, а тому не мав права на його відчуження, відтак [PERSON] не стала правомірним власником спірного майна та не набула права на розпорядження таким. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] в частині визнання оскаржуваного договору дарування квартири недійсним є обґрунтованою та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Рішенням приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бабій О.Я., індексний номер 50624710 від 13 січня 2020 року, зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 13 січня 2020 року. Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування, а тому наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на кватиру загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , , Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга\~статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 ЦПК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої\~статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої\~статті 16 ЦК України\~та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». Враховуючи викладене, з метою повернення майна боржнику задля забезпечення можливості звернення на нього стягнення, для повернення кредитора у становище, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину, суд дійшов переконання про задоволення вимоги [PERSON] в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру загальною площею 87,5 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Окрім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 4239,20 грн., по 2119,60 з кожного з відповідачів.

Outcome: approved