Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

24.06.2024 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Вечерової Є.М. звернулась до суду із уточненою позовною заявою до [PERSON] \~про стягнення аліментів, якою просить стягнути аліменти на утримання сина доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі 6000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі даної позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позивач обґрунтувала позовну заяву тим, що від фактичних шлюбних відносин із [PERSON] у них народилася донька [PERSON] , але фактично шлюбні відносини припинились. Відповідач перестав виконувати обов`язки чоловіка та батька, піклуватися про дитину та забезпечувати сім`ю. Самостійно забезпечити малолітню дитину вона не має можливості. Всі витрати на дитину вона вимушена нести одна, з чим впоратись самостійно не може. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява її представника адвоката Вечерової Є.М. про підтримання позовних вимог, в якій вона також просила розглядати справу у їх з позивачем відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «відмовились отримувати», що судом розцінюється як належне повідомлення, в силу ч.9 ст. 130 ЦПК України. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи,\~всебічно,\~повно,\~об`єктивно\~та безсторонньо\~оцінивши докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~дійшов\~висновку,\~що\~позовна\~заява \~ [PERSON] підлягає\~ частковому задоволенню, з наступних підстав. Позивач [PERSON] та\~відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних відносин у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 лютого 2022 року Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), актовий запис № 219. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дитина - [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом про фактичне місце проживання особи без реєстрації від 03.06.2024 року, складений сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За твердженням\~позивача,\~відповідач [PERSON] не виконує своїх обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини, яка проживає з нею. Матеріали справи не містять доказів іншого. В свою чергу, відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року\~(з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя\~статті 181 СК України\~визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За положеннями ч.1\~ст.191 СК України\~\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дитини не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати дитину. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживає малолітня, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме [PERSON] , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання малолітньої дитини [PERSON] підлягають присудженню у твердій грошовій сумі. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначено\~статтею 182 СК України, частиною 1 даної норми матеріального права передбачено необхідність врахування, зокрема, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків тощо. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів наявності на його утриманні інших дітей, непрацездатних батьків тощо, доказів розміру отримуваних доходів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). Щодо розміру аліментів слід зазначити, що відповідно до ч.3\~ст.70 Закону України «Про виконавче провадження»\~та\~п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет», мінімальна заробітна плата станом як на час звернення до суду із позовом (24.06.2024 року) так і на момент розгляду справи\~становить 8000,00 гривень. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет», прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років становить 2563,00 гривні. При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. Виходячи із наведених розрахунків, суд вважає що стягнення з відповідача на утримання малолітньої дитини по 3000,00 гривень щомісяця буде відповідати передбаченому законом мінімальному розміру аліментів на одну дитину та гармонійному розвитку дитини. Суд зазначає проте, що уточнюючи позовні вимоги про стягнення 6000 грн аліментів з відповідача, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що майновий стан відповідача надає йому можливості сплачувати аліменти у такому розмірі. Так як ці обставини, позивачем не доведені, тому на думку суду задоволенню в цій частині позовні вимоги не підлягають. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів,\~їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1\~ст.192 СК України). З урахуванням того, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо забезпечення дітей, суд приходить до висновку що з [PERSON] слід стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини\~ [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, в розмірі по 3000,00 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 24.06.2024 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Крім цього, враховуючи норми\~ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча\~\~пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial