Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

До Ірпінського міського суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області в особі Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області про визнання протиправними та скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії. Заяву мотивує тим, що згідно з рішенням виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 83 від 10 травня 2018 року йому надано дозвіл на отримання вихідних даних на проектування об`єкту будівництва - реконструкції гаражу-сараю та господарського блоку у виробниче приміщення по [ADDRESS] . На виконання вказаного рішення селищної ради 16 травня 2018 року відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської ради були видані містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва - будівельно-виробничого приміщення на землях з цільовим призначенням для житлової та громадської забудови, що належать [PERSON] на праві власності, які були затверджені наказом відділу містобудування та архітектури виконкому Ірпінської міської ради №44 від 16 травня 2018 року. 15 червня 2018 року він подав повідомлення КС 061181661547 про початок виконання будівельних робіт та Інспекцією ДАБК Ірпінської міської ради зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації на об`єкту «Будівництво виробничого приміщення» за адресою: [ADDRESS] . Після здійснення будівництва 23 серпня 2018 року нежитлове приміщення було зареєстровано за ним на праві власності. Ірпінське БТІ виконало технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, в складі якого є виробниче приміщення. Незважаючи на введення об`єкта будівництва в експлуатацію та реєстрацію за ним права власності на цей об`єкт, наказом № 67 від 08 квітня 2019 року відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області були скасовані містобудівні умови та обмеження № 0031-05-2018 від 16 травня 2018 року, а наказом Інспекції ДАБК Ірпінської ради Київської області № 122 від 09 квітня 2019 року було скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Оскільки, наказ відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 67 від 08 квітня 2019 року прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства та порушує його право власності на виробниче приміщення, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №67 від 08 квітня 2019 року про скасування містобудівних умов та обмежень за № 0031-05-2018 від 16 травня 2018 року на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції ДАБК Ірпінської міської ради Київської області № 122 від 09 квітня 2019 року «Про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації»; зобов`язати Інспекцію ДАБК Ірпінської міської ради Київської області поновити реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), № КС 141181991577 від 18 липня 2018 року на об`єкт «Будівництво виробничого приміщення» за адресою: [ADDRESS] (замовник [PERSON] ). Відповідачем заступником начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 08.04.2019 року інспекція отримала лист вх. № 3/0804 від Відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради, яким проінформовано, що у зв`язку з невідповідністю цільового призначення земельних ділянок функціональному призначенню будівлі у містобудівній документації, відділом виданий наказ № 67 від 08.04.2019 року, яким скасовано містобудівні умови та обмеження № 0031-05-2018 від 16.05.2018 року на забудову земельних ділянок по [ADDRESS] для будівництва виробничого приміщення наданих гр. [PERSON] та прохання вжити заходів архітектурно-будівельного контролю. У відповідності до ч.1 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інспекцією прийнято наказ 122 від 09.04.2019 року про скасування реєстрації Повідомлення про початок виконання будівельних робіт КС 061181661547 та Декларації про готовність об`єкту до експлуатації № КС141181991577. Вищевикладене свідчить, що приймаючи наказ № 122 від 09.04.2019 року Інспекція виконувала приписи законодавства, які зобов`язана виконувати. А отже, діяла у відповідності та в межах законів та конституції України. Додатково повідомляють, що 26.12.2018 р. листом вих. № 2612/2 Інспекція навіть направляла повідомлення до Департаменту ДАБІ у Київській області про здійснення заходів у порядку державного архітектурно-будівельного нагляду щодо законності видачі містобудівних умов та обмежень № 0031-05-2018 від 16.05.2018 р. на об`єкт будівництва, які видані Відділом містобудування та архітектури IMP. Крім того, Київським окружним судом розглядається справа за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради до [PERSON] знесення самовільного будівництва промислових боксів за адресою [ADDRESS] . Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача адвокат Бірюкова О.М. підтримала позовну заяву, з підстав зазначених в ній. Просила суд визнати протиправним та скасувати наказ відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №67 від 08 квітня 2019 року про скасування містобудівних умов та обмежень за № 0031-05-2018 від 16 травня 2018 року на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції ДАБК Ірпінської міської ради Київської області № 122 від 09 квітня 2019 року «Про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації»; зобов`язати Інспекцію ДАБК Ірпінської міської ради Київської області поновити реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), № КС 141181991577 від 18 липня 2018 року на об`єкт «Будівництво виробничого приміщення» за адресою: [ADDRESS] (замовник [PERSON] ). Відповідач комітет Ірпінської міської ради Київської області в особі Відділу містобудування та архітектури Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області не забезпечив явку свого представника в судове засідання, про час та місце розгляд повідомлений належним чином. Відповідач Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області не забезпечив явку свого представника в судове засідання, про час та місце розгляд повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться заяви щодо проведення розгляду справи у відсутності представника Інспекції. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Левчук В.В. в судовому засіданні просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, повністю підтримує подані письмові пояснення по справі, додатково зазначив, що [PERSON] є власником земельної ділянки № 1/2 (кадастровий номер 320945600:01:023:0064), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є сусідньою земельною ділянкою з земельною ділянкою, що належить позивачу [PERSON] . [PERSON] вважає домоволодіння сусіда [PERSON] самочинним будівництвом. [PERSON] пояснив, що саме за його заявою було скасовано містобудівні умови та обмежені за № 0031-05-2018 від 16.05.2018 року на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення учасників розгляду, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1628894632109), складовою частиною якого є виробниче приміщення (літ. Г, Г1, Г2), що розташоване на землях приватної власності з цільовим призначенням - житлової та громадської забудови (кадастрові номера земельних ділянок: 3210945600:01:023:0051, 3210945600:01:023:0036, 3210945600:01:023:0071). Право приватної власності виникло на підставі свідоцтва на право на спадщину, серія та номер 241, виданий 04.02.2004 року, державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочна О.А., договору дарування, серія та номер: 1-2101 виданий 28.09.1984 року, видавник Ірпінська державна нотаріальна контора; декларація про готовність об`єкту до експлуатації. Серія та номер КС141181991577, виданий 18.07.2018, видавник Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме (Інформаційна довідка майно від 26 квітня 2019 року №165067897) об`єкт, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є «житловим будинком», куди зокрема входять житловий будинок А, загальною площею 158,5 кв. м., виробниче приміщення Г, Г1, Г2, загальною площею 782,7 кв. м., сарай, гараж, навіс, тощо (реєстраційний номер об`єкта нерухомого Майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1628894632109). Починаючи з 2004 року [PERSON] здійснювалося будівництво об`єкту нерухомості - «Будівництво виробничого приміщення» за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельних ділянках, що є у власності [PERSON] . Згідно Рішення Виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 163 від 13.10.2004 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво господарського блоку (сарай-гараж-літня кухня). Згідно Рішення Виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 99 від 12.07.2007 [PERSON] надано дозвіл на добудову до існуючого гаража зблокованих двох гаражів. Згідно Рішення Виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 140 від 30.09.2008 вбачається, що враховуючи технічну рекомендацію відділу містобудування та архітектури м. Ірпінь № 127 від 19.08.2008 року надано дозвіл гр. [PERSON] , на реконструкцію існуючого гаража літ. «Г», добудову господарчого блоку розміром 13,7x14, бані розміром 2,5x6,0 м та будівництво гаража на два бокси розміром 12,1x13,7м за адресою: [ADDRESS] . Згідно Рішення Виконавчого комітету Ворзельської селищної ради № 132 від 24 червня 2011 [PERSON] надано дозвіл на здійснення переобладнання аварійного гаража на гараж-сарай з надбудовою господарських приміщень на другому поверсі. 20.03.2018 року [PERSON] звернувся до Ворзельської селищної ради з клопотанням про узаконення самочинного будівництва. Листом від 22.03.2018 № 02-15/432 Виконавчий комітет Ворзельської селищної Ради підтвердило, що дійсно «Рішеннями ВК Ворзельської селищної Ради від 12.07.2007 №99, від 30.09.2008 № 140 було надано дозвіл на перебудову, добудову та про оформлення правової документації на самовільне будівництво. У той же час, повідомлено, що станом на сьогодні, питання узаконення самочинного будівництва не входить до компетенції органів місцевого самоврядування. Виконавчий комітет Ворзельської селищної ради радив звернутися до Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо узаконення самочинного будівництва.» 10.05.2018 року Виконавчий комітет Ворзельської селищної Ради виніс рішення № 83 про надання дозволу гр. [PERSON] на отримання вихідних даних на проектування об`єкту будівництва - реконструкції гаражу-сараю та господарського блоку у виробниче приміщення в [ADDRESS] . На виконання п. 2 Рішення Ворзельської селищної Ради № 83 від 10.05.2018 року відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської Ради 16.05.2018 року були видані містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва будівельно виробничого приміщення на землях приватної власності з цільовим призначенням - житлової та громадської забудови (кадастрові номера земельних ділянок: 3210945600:01:023:0051, 3210945600:01:023:0036, 3210945600:01:023:0071). Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва № 0031-0502018 від 16.05.2018 року були затверджені Наказом відділу містобудування та архітектури виконкому Ірпінської міської Ради № 44 від 16.05.2018 року. На підставі містобудівних умов та обмежень були розроблені вихідні дані, техніко-економічні показники та проведений містобудівний розрахунок та розрахунок класу наслідків.15-18-АР. З урахуванням містобудівних умов та обмежень [PERSON] був розроблений Проект «Будівництво виробничого приміщення по [ADDRESS] . На виконання Рішення Ворзельської селищної Ради № 83 від 10.05.2018 року було видане Рішення № 108 від 10 липня 2018 року про укладення договору пайової участі замовника об`єкту будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури селища Ворзель. 11.07.2018 року між [PERSON] та Виконавчим комітетом Ворзельської селищної Ради було укладено Договір № 7 про пайову участь замовника об`єкту будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури селища Ворзель. Відповідно до розрахунку розмір пайової участі становив 39 700, 08 грн. [PERSON] виконав зазначені вимоги та оплатив 39 700, 08 грн. [PERSON] подано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) яке зареєстроване Інспекцією державного архітектурно- будівельного контролю Ірпінської міської ради від 15.06.2018 № КС061181661547. [PERSON] подано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яка зареєстрована Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю Ірпінської міської ради від 18.07.2018 № КС141181991577. Після здійснення будівництва нежитлове приміщення зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Складовими частинами об`єкту нерухомості, що знаходиться в приватній власності є: житловий будинок (літ. А); виробничі приміщення (літ. Г,Г1, Г2); сарай (літ Е); гараж (літ К), сарай ( літ И), гараж-кухня ( літ З). Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексній номер : 42683877 від 23.08.2018 року, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135876006. Згідно з частиною першою статті 6 Закону №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється: Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. Пунктом 1 та 2 частини третьою статті 6 Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Статтею 7 Закону №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено зміст управління у сфері містобудівної діяльності, державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду та зазначено, зокрема, що управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом: контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування (далі - вихідні дані), проектної документації; надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів: виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч, структурними підрозділами з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) та середніми (СС2) наслідками, розташованих у межах відповідних населених пунктів; У разі якщо сільські, селищні, міські ради не утворили виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження таких органів виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через відповідних головних інспекторів будівельного нагляду (частина друга). Структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад у межах делегованих цим Законом державних повноважень є підконтрольними центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а їхні рішення можуть бути розглянуті у порядку державного архітектурно-будівельного нагляду або оскаржені до суду. Відповідно до Положення про Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської Ради № 120-4-VII від 23.11.2015 року «Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю (надалі Інспекція) є виконавчим органом Ірпінської міської ради Київської області, зі статусом відділу Міської Ради. Інспекція є правонаступником прав та обов`язків Державної архітектурно-будівельної інспекції України (надалі Держаржбудінспекції України) щодо здійснення переданих повноважень відповідно до Закону України Про регулювання містобудівної діяльності України. Відповідно до Положення «Про відділ містобудування та архітектури Ірпінської міської ради» затвердженого Рішенням Ірпінської міської Ради №119-4-VII від 23.11.2015 року - відділ містобудування та архітектури Ірпінської міської ради є структурним підрозділом міської Ради, підзвітний і підконтрольний міському голові, департаменту містобудування і архітектури та розвитку інфраструктури Київської обласної державної адміністрації та Мінрегіону. Відповідно до\~положень ст.\~54\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради. Відповідно до\~положень ст.\~11\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» виконавчими\~органами сільських,\~селищних,\~міських,\~районних у\~містах (у\~разі їх\~створення)\~рад є\~їх виконавчі\~комітети,\~відділи,\~управління та\~інші створювані\~радами виконавчі\~органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Законом №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені і розмежовані повноваження міської ради та її виконавчого комітету. Зокрема, до повноважень міської ради віднесено розгляд і вирішення питань, віднесених Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25). Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені виключні повноваження міської ради, серед яких відсутні повноваження щодо ухвалення рішень про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи щодо. Згідно статті 31 Закону №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва, зокрема: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності"; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу. Делеговані повноваження: 1) надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності"; 2) організація роботи, пов`язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; 3) здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; 4) здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; 5) організація охорони, реставрації та використання пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників; 6) вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування; 7) здійснення державного контролю за дотриманням договірних зобов`язань забудовниками, діяльність яких пов`язана із залученням коштів фізичних осіб у будівництво багатоквартирних житлових будинків; 8) здійснення контролю за реалізацією інженерно-технічних заходів цивільного захисту на мирний час та на особливий період під час будівництва будинків, споруд, розміщення інших господарських об`єктів, інженерних мереж і транспортних комунікацій. Виконавчим органом Ірпінської міської ради Київської області (далі міська рада) є Виконавчий комітет Ірпінської міської ради (далі виконавчий комітет), який утворюється міською радою на строк її повноважень. Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області діє на підставі «регламенту роботи Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області» затвердженого Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 02.07.2018 р. №136. Регламент роботи виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області (далі Регламент) нормативно-правовий акт, який визначає організаційно-процедурні питання діяльності виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, управлінь, відділів та інших виконавчих органів Ірпінської міської ради Київської області (далі виконавчі органи міської ради) та є обов`язковим для виконання. Виконавчий комітет є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, рахунки в установах банку. Відділи, управління та інші виконавчі органи міської ради, підприємства, установи, організації, що належать до комунальної власності міста є підзвітними і підконтрольними міській раді, підпорядкованими виконавчому комітету та міському голові. Інспекція архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради як виконавчий орган Ірпінської міської ради зазначає, що відповідно до ст. 41 Закону № 3038-VI на нього покладено функції здійснення архітектурно-будівельного контролю, даний факт не заперечується і іншими учасниками справи. Учасниками справи також не спростовується власне наявність компетенції у відповідача щодо прийняття такого роду рішень (наказів), як рішення (накази) про скасування Декларацій. Зокрема, в ст. 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом. Саме під час проведення перевірок посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю мають право: проводити перевірку відповідності виконання підготовчих та будівельних робіт вимогам будівельних норм, стандартів і правил, затвердженим проектним вимогам, рішенням, технічним умовам, своєчасності та якості проведення передбачених нормативно-технічною і проектною документацією зйомки, замірів, випробувань, а також ведення журналів робіт, наявності у передбачених законодавством випадках паспортів, актів та протоколів випробувань, сертифікатів та іншої документації (п. 4 ч. 3 ст. 41 Закону № 3038); здійснювати фіксування процесу проведення перевірки з використанням фото-, аудіо- та відеотехніки (п. 10. ч. 3 ст. 41 Закону № 3038). В контексті реалізації положень п/п. 3 п. 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1817-VIII (щодо встановлення під час перевірки порушень, за наслідками чого можуть бути скасовані декларації), слід зазначити, що відповідно до статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Кабінетом Міністрів України постановою від 23 травня 2011 р. N 553 затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (далі - Порядок № 553). Відповідно до п. 5 Порядку № 533 здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМ України, також передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом. При цьому, відповідно до п. 7 Порядку № 533 підставами для проведення позапланової перевірки є, крім іншого: необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів. Попередня редакція п. 7 Порядку № 533 (в контексті дати реєстрації спірних Декларацій), передбачала, що підставою для проведення позапланової перевірки є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів. Тобто, перевірка достовірності вказаних даних є окремою самостійною підставою для проведення перевірки, результати якої, оформлені відповідним актом, і можуть бути підставою для скасування реєстрації Декларацій, що враховується і при застосуванні постанови КМ України від 13 квітня 2011 р. № 466. При цьому, в силу наведеного, вказана перевірка може проводитись протягом трьох місяців з дня подання документів, оскільки суть такої перевірки полягає саме у перевірці відомостей, заявлених початково, що обмежує орган контролю у проведенні перевірок свавільно, протягом всього процесу будівництва. Наведене вказує на те, що перевірка цих обставин після закінчення цього терміну не може проводитись. Однак, у даному випадку має місце врахування та встановлення обставин у спосіб, не визначений законодавством - шляхом скасування наказу, без здійснення заходів архітектурно-будівельний контролю. Учасниками розгляду не надано суду жодних належних доказів, що констатували б факт, що у даному випадку, перевірка об`єкта проводилась, акт перевірки було складено, що вказує на порушення процедури прийняття рішення, про протиправність прийняття оскаржуваного наказу без проведення перевірки та складання акту перевірки. Відповідач не надав суду належних доказів здійснення нагляду (перевірки) [PERSON] щодо невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству. Акт перевірки відсутній. Органом державного архітектурно-будівельного контролю не були встановлені недостовірні дані та/або чи виявленні розбіжності між даними, зазначеними у містобудівних умовах та обмеженнях для проектування об`єкта будівництва (будівництво виробничого приміщення) на дату їх видачі і на день скасування даних містобудівних умов та обмежень. Суд звертає увагу, на те, що органом державного архітектурно-будівельного контролю до винесення наказу Відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської Ради Київської області № 67 від 08.04.2019 року про скасування містобудівних умов та обмежень за № 0031-05-2018 від 16.05.2018 року на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] не були встановлені недостовірні дані та/або чи виявленні розбіжності між даними, зазначеними у містобудівних умовах та обмеженнях для проектування об`єкта будівництва (будівництво виробничого приміщення) на дату їх видачі і на день скасування даних містобудівних умов та обмежень, спростувань даного факту відповідачами не надано. Щодо скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність до експлуатації» суд зазначає наступне. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів". Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 був прийнятий «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів». Так як декларація про готовність до експлуатації подавалася в травні 2018 року, тому необхідно застосовувати редакцію Порядку № 461 відповідно до ПКМ від 28.04.2018 № 327. Даний Порядок № 327 встановлює чіткий і зрозумілий алгоритм дій всіх учасників правовідносин від подачі декларації, її прийняття чи відмови у прийнятті і реєстрації. В п. 18. «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 в редакції від 2804.2018 зазначено що: Орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру. Відповідно до п. 19 Порядку 461 у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації. У п. 22 Порядку № 461 зазначено, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до логічного тлумачення даного порядку всі дії щодо виявлення розбіжностей повинні були здійсненні в термін 10 днів з моменту подачі декларації для реєстрації. В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"). Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 9\~липня 2014\~року №\~294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках. Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону). Відповідно до частини 9 статті 39\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього. Отже, зареєструвавши оскаржувану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття права власності на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на нежитлове приміщення було набуте [PERSON] в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Зі змісту положень статті 41\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту. Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а. Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки судів про незаконність проведення позапланової перевірки щодо зазначеного об`єкту нерухомого майна, на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є правомірними. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції",\~\~"Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №\~\~ 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації є незаконними в зв`язку з тим, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, що в свою чергу унеможливлює застосування наслідків пропуску позовної давності до зазначених позовних вимог в даному випадку, адже відповідно до частини 1 статті 261\~Цивільного кодексу\~України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється: 1) за заявою замовника; 2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам; 3) за рішенням суду. Відповідно до п. 8 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. Відповідно, нормативно-правовий акт який втратив чинність перестає бути джерелом права, а його норми втрачають свою обов`язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню. Не можливо скасувати нормативний акт, який втратив свою чинність. Згідно основних принципів «належного урядування» викладених у Рішенні ЄСПЛ у Справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), прийнятих 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року): «1. Державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, 2. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси 3. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. 4. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. 5. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються. 6. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.» Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законом України. З цього приводу в своєму рішенні Конституційний суд України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті\~19, статті\~144 Конституції України, статті\~25, частини чотирнадцятої статті\~46, частин першої, десятої статті\~59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~(справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року (справа № 1-9/2009), зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Гарантією стабільності між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. За\~Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009\~в аспекті конституційного подання положення ч. 2 ст.19, ст.\~144 конституції України\~(254к/9б-ВР), ст.\~25, частин першої, десятої ст.\~59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР\~(з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією\~та законами України. Відповідно до п. 15 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають\~Конституції\~чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень. Проте, ні\~Закон України «Про місцеве самоврядування», ні жодний інший законодавчий акт не надає повноважень міській раді на скасування раніше виданих містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки. До того ж, скасування рішення, на підставі якого між сторонами вже виникли певні правовідносини, також суперечить принципу правової визначеності, що у своїй практиці використовує Європейський Суд з прав людини (наприклад, рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року). Згідно з цією практикою принцип правової визначеності проявляється у стабільності політичних і правових рішень, тобто стабільність та цілісний характер законодавства, здійснення адміністративної і судової практики на основі закону відповідно до принципу верховенства права. Зазначене підтверджується позиціями судів в аналогічних за змістом спорах, і викладене, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року по справі№ 359/3298/13-а (К/800/49887/13), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року по справі № 581/226/16-а (К/800/3132/17). Аналогічна правова позиція щодо застосування норм пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~\~України «Про\~внесення змін\~до деяких\~законодавчих актів\~України щодо\~удосконалення містобудівної\~діяльності» від\~17\~січня 2017\~року №1817-VIII та пункту 7 Порядку №553 викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №802/685/16-а (К/9901/14506/18). В Рішенні ЄСПЛ у Справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року) зазначено, що 1. Державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права. 2. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 3. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. 4. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. 5. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються. 6. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки") Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії"). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття права власності на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на нежитлове приміщення було набуте [PERSON] в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Зі змісту положень статті 41\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту. Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а. Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки судів про незаконність проведення позапланової перевірки щодо зазначеного об`єкту нерухомого майна, на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є правомірними. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції",\~\~"Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №\~\~ 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. \~ \~ \~ \~Скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації є незаконними в зв`язку з тим, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, що в свою чергу унеможливлює застосування наслідків пропуску позовної давності до зазначених позовних вимог в даному випадку, адже відповідно до частини 1 статті 261\~Цивільного кодексу\~України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. \~ \~ \~ \~Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. \~ \~ \~ \~Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~ \~ \~ \~Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). \~ \~ \~ \~За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. \~ \~ \~ \~Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. \~ \~ \~ \~Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~ \~ \~ \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, а тому слід задовольнити позов. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved