Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №09.02.2024-100000331 від 09.02.2024 року в сумі 14300,00 гривень, посилаючись на те, що 09.02.2024 року між позивачем та відповідачем був укладений відповідний договір, згідно з яким позивач (кредитодавець за договором) перерахував відповідачу (позичальнику за договором) грошові кошти (кредит) в сумі 10000,00 грн., а відповідач повинен був повернути позику та сплатити відсотки за користування кредитом. 09.02.2024 відповідачкою було отримано кредитні кошти у розмірі 10000 грн. Зазначає, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 07.03.2024 р., утворилась заборгованість у розмірі 14300 грн. Просить стягнути заборгованість в судовому порядку та стягнути також судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника позивача, клопотання про згоду на ухвалення заочного рішення у справі позивачем подано не було. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02.09.2024 було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судові засідання, призначені на 30.09.2024, 05.11.2024 відповідач не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань до суду не подавала. Позивач також у судові засідання не з`явився, був повідомлений про них належним чином. Відтак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача та позивача, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Як зазначає позивач у позовній заяві між ТОВ «Споживчий центр» (надалі - Кредитодавець) та [PERSON] (надалі - Позичальник) 09.02.2024р. укладено Кредитний договір (оферти) № 09.02.2024-100000331. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі - 10000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 09.02.2024, строком на 28 днів. При цьому, у якості доказу видачі споживчого кредиту відповідачці, [PERSON] позивач надає квитанцію платіжної системи Liqpay ID платежу 2423869628, ордер id O_B8F49C42704195429D2B8D045EC1180E259B дата платежу 2024.02.09, призначення: Видача за договором №09.02.2024-100000331, рахунок отримувача 545708*37. Також, надана загальнодоступна публічна пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявка до неї з найменуванням «Заявка до кредитного договору №09.02.2024-100002854 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ) від 09.02.2024 . Із наданих у матеріали справи доказів не вбачається надання кредиту [PERSON] , укладення нею кредитного договору із позивачем, адже у якості доказу до позовної заяви надана інша заявка до договору №09.02.2024-100002854 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ) від 09.02.2024, в якій позичальником визначена інша особа - [PERSON] . Із квитанції платіжної системи Liqpay ID платежу 2423869628 також не вбачається перерахування грошових коштів саме відповідачці, клопотань про витребування доказів на підтвердження своїх вимог позивачем також заявлено не було. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Правовідносини даного правочину регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію». За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на день укладення договору) договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку. визначеному законодавством. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір ? це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Даний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції шляхом отримання заявки позичальника на сайті позикодавця. Отже, з огляду на положення вказаних вище норм законодавства, доказ укладення письмового кредитного договору з відповідачкою та перерахування коштів саме відповідачці, є необхідним для доведення вимог позивача про стягнення кредитної заборгованості. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак, доказів укладення кредитного договору з [PERSON] і перерахування їй грошових коштів позивач не надав і не ставив питання перед судом про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, то судові витрати слід покласти на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed