Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позов мотивовано тим, що 15.06.2019 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 19.10.2023 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення фактичних шлюбних відносин син [PERSON] до жовтня 2023 року проживав із відповідачкою, а з цього часу із ним. На даний час відповідачка наполягає на постійному проживанні сина разом із нею, однак позивач заперечує проти цього, оскільки [PERSON] не має власного житла, ніде не працює, а тому, на його думку, не зможе забезпечити належного рівня розвитку дитини та забезпечити її основні потреби. Також позивач наголошує на тому, що син більше прихильний до нього, а тому проживання його з ним буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.161 СК України просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з ним за місцем його проживання (а.с.1-3). Ухвалою судді від 15.01.2044 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.23, 24). 21.03.2024 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Зустрічний позов мотивований тим, що після розірвання шлюбу із [PERSON] останній відмовився утримувати сина, а тому вона змушена була поїхати на заробітки за кордон. При цьому батьки її колишнього чоловіка надали згоду на проживання дитини разом із ними. Після повернення із-за кордону вона наполягала на переїзді сина до неї у м.Вінниця, де вона працевлаштувалася та винаймає квартиру. Однак, [PERSON] бажає, щоб син проживав разом із ним у будинку його батьків. Стверджує, що у разі визначення місця проживання сина із нею вона забезпечить йому належні умови проживання, оскільки йому буде виділена окрема кімната в орендованій квартирі, він зможе відвідувати гуртки та секції в обласному центрі, що сприятиме його гармонійному розвитку та відповідатиме його якнайкращим інтересам. Натомість, батько дитини не спроможний забезпечити належне виховання та розвиток дитини. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.161 СК України просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із нею (а.с.47-50). Ухвалою суду від 12.04.2024 року зустрічний позов [PERSON] об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] (а.с.70-72). 07.05.2024 року від представника [PERSON] - адвоката Гончарука Р.О. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просить у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити (а.с.83-85). Ухвалою суду від 20.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.106-108). В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Також зауважив, що він постійно проживає разом зі своїми батьками у належному їм будинку по [ADDRESS] . Малолітній син [PERSON] проживає разом із ним з 09.11.2023 року, до цього часу дитина проживала з відповідачкою у її родичів. Він є інвалідом ІІІ групи, проте працевлаштований, а тому має постійний заробіток. Його батьки приймають активну участь у вихованні та розвитку дитини, а також допомагають йому матеріально. Син на даний час відвідує дитячий садок в м.Погребище Вінницької області. Де перебувала відповідачка з листопада 2023 року йому не відомо, за весь цей час вона лише декілька разів відвідала дитину. Стверджує, що ним забезпечені дитині всі необхідні умови проживання, йому комфортно, він має час для гармонійного та всебічного розвитку, а тому залишення дитини проживати із ним буде відповідати її якнайкращим інтересам. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнає. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гончарук Р.О. первісний позов підтримав і просить його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Також звернув увагу суду на те, що згідно із висновком органу опіки та піклування доцільно визначити місце проживання дитини із батьком. В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та підтримала заявлені нею зустрічні позовні вимоги. Також зазначила, що до листопада 2023 року вона разом із дитиною проживала у своєї баби. 17.11.2023 року вона поїхала за кордон на заробітки. До цього 10.11.2023 року вона надала згоду, щоб дитина тимчасово проживала з батьком до її повернення із-за кордону. Перебуваючи за кордоном, вона телефонувала сину, однак на її дзвінки ніхто не відповідав. В середині грудня 2023 року вона приїхала в Україну і хотіла забрати сина, однак [PERSON] та його батьки його їй не віддали. Потім вона знову поїхала за кордон і повернулася в березні 2024 року та знову безрезультатно намагалася повернути сина. Вона викликала поліцію, проте вони не змогли урегулювати цей конфлікт. На даний час вона працює в дитячому садку № [NUMBER] в м.Вінниці та винаймає там двокімнатну комфортабельну квартиру. Також повідомила, що наразі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який згоден надавати їй допомогу в утриманні та вихованні сина. Водночас, відзначила, що сину комфортно проживати із [PERSON] та його батьками, однак саме вона зможе забезпечити кращий гармонійний розвиток сина, якщо він проживатиме із нею у м.Вінниця. Представник відповідачки за первісним позовом [PERSON] - адвокат Скалецький О.О. просить задовольнити зустрічний позов, а у задоволенні первісного позову відмовити. Стверджує, що його довірителькою [PERSON] створені більш комфортні умови для проживання сина із нею, оскільки постійно перебуваючи в обласному центрі, дитина зможе краще гармонійно розвиватися та покращувати свої навички і здібності. Також звернув увагу суду на те, що за нормами міжнародного права розлучення дитини із матір`ю допускається у крайніх виключних випадках. Представник органу опіки та піклування [PERSON] при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є рідною сестрою [PERSON] та проживає по сусідству із [PERSON] , а тому часто ходить до останнього в гості, де спілкується із племінником та грається із ним. Стверджує, що в грудні 2023 року її сестра, приїхавши із-з кордону, сина не відвідувала. За весь час проживання дитини із батьком відповідачка [PERSON] лише декілька разів приїздила до сина. Вважає, що дитині буде краще жити із батьком [PERSON] , оскільки чоловік [PERSON] - [PERSON] , із яким свідок раніше зустрічалася, не переймається долею дитини і не створить комфортних умов її перебування із ними. Свідок [PERSON] повідомила, що є матір`ю позивача [PERSON] . Дитина впродовж тривалого часу проживає разом із ними, всім забезпечена, у неї нормалізувався психологічний стан, відвідує дитячий садок. Внук бажає спілкуватися із матір`ю [PERSON] , однак не хоче жити постійно разом із нею. Вважає. Що дитині краще буде проживати із ними. Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Так, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 19.10.2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.14-16). Постійне місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване в будинку по [ADDRESS] (а.с.6 зворот). Згідно із актом обстеження умов проживання від 20.11.2023 року, складеним працівниками Служби у справах дітей Погребищенської міської ради, [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] , дідом [PERSON] та бабою [PERSON] в будинку по [ADDRESS] , де для дитини облаштоване окреме спальне місце, куточок для ігор, наявний одяг та взуття відповідно до віку та сезону. Хлопчик активний, комунікабельний, має гарні стосунки з батьком, мати проживає окремо (а.с.4). Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2023 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.7). Згідно із довідкою Управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА від 23.10.2023 року №35-12/7-1143 [PERSON] отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи в розмірі 2100 грн. 00 коп. щомісячно (а.с.6). Згідно із довідками від 07.06.2024 року та від 13.06.2024 року [PERSON] працює слюсарем з експлуатації та ремонту газового устаткування відділу ГРПЛЦРП з 22.05.2024 року, заробітна плата за травень 2024 року склала 2876 грн. 98 коп. (а.с.123 зворот, 124). Згідно із довідкою від 09.04.2024 року №9 [PERSON] відвідує середню групу «Дзвіночок» в КЗ «Погребищенський ЗДО №3 «Дивосвіт» (а.с.87 зворот). Постійне місце проживання [PERSON] зареєстровано в будинку по [ADDRESS] (а.с.56). Згідно із договором оренди житлового приміщення від 20.02.2024 року, укладеним із орендодавцем [PERSON] , [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] на термін до 20.02.2025 року (а.с.59, 60). Згідно із актом обстеження умов проживання від 14.03.2024 року, складеним спеціалістами Служби у справах дітей Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS] складається із 2 кімнат, для дитини облаштована окрема кімната, в якій є необхідні меблі, наявний дитячий одяг (а.с.58). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.04.2024 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/4 частка), [PERSON] (1/4 частка) та [PERSON] (1/2 частка) (а.с.86). Згідно із рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.02.2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду встановлено, що дитина фактично проживає з батьком за адресою, яка є зареєстрованим місцем їхнього постійного проживання, та знаходиться на його утриманні (а.с.30-32). Вирішуючи спір між сторонами про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходить із того, що згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 та від 02.02.2022 року у справі №243/787/20 сформульовано правовий висновок про те, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Із актів обстеження умов проживання від 20.11.2023 року та 14.03.2024 року слідує, що сторони по справі на час вирішення спору судом забезпечили практично однакові належні житлового - побутові умови для проживання і виховання малолітнього сина. Разом із цим, [PERSON] проживає у житловому будинку, належному на праві власності його матері [PERSON] , яка в судовому засіданні не висловила своїх заперечень щодо проживання у цьому будинку її внука, а навпаки вважала, що малолітньому [PERSON] буде краще проживати разом із батьком [PERSON] у її житловому будинку. В свою чергу [PERSON] проживає в орендованій квартирі. В контексті наявності у [PERSON] права на вселення у квартиру для постійного проживання інших осіб, зокрема її малолітнього сина, суд відзначає, що за ч.1 ст.816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Проте, договір оренди житлового приміщення від 20.02.2024 року не містить умов, якими б визначалося, що разом із орендарем у вказаній квартирі буде проживати її малолітній син [PERSON] , що, не зважаючи на створення у цій квартирі належних житлово - побутових умов, само по собі ставить під обґрунтований сумнів можливість [PERSON] в подальшому забезпечити дитину житлом. Також необхідно відмітити, що [PERSON] надав суду докази на підтвердження того, що він працевлаштований та отримує дохід у вигляді заробітної плати та державної соціальної допомоги по інвалідності. В свою чергу [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що вона працевлаштувалася у м.Вінниця і має джерело доходів, за рахунок яких вона могла би забезпечити потреби дитини. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно із висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, затвердженим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 14.03.2024 року №90, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , оскільки між батьком і сином склалися гарні та довірливі стосунки, хлопчику створені комфортні умови проживання (а.с.63, 65). Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим, прийнятий з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин та узгоджується із якнайкращими інтересами дитини. Такий висновок суду випливає із того, що на час вирішення спору дитина упродовж тривалого часу проживає із батьком, бабою та дідом, відвідує дитячий садок, чого сторони не заперечують, а тому, на переконання суду, визначення місця проживання дитини з батьком забезпечуватиме її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. За таких обставин аргументи [PERSON] стосовно можливості забезпечення за місцем її проживання в м.Вінниця відвідування дитиною гуртків, секцій, інших закладів, призначених для гармонійного розвитку та здібностей дітей, вочевидь не мають вирішального значення для правильності вирішення спору. Суд також вважає неприйнятними доводи представника відповідачки за первісним позовом [PERSON] - адвоката Скалецького О.О. про те, що за нормами міжнародного права малолітня дитина може бути розлучена із матір`ю лише за виняткових обставин, а тому на цій підставі необхідно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю, виходячи із наступного. Так, у принципі 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дійсно проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Разом із цим, Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц) . Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд ставив на обговорення учасників процесу питання щодо можливості та доцільності висловлення дитиною думки в судовому засіданні про розв`язання спору, однак позиції сторін та їх представників, представника органу опіки та піклування не були одностайними, а тому суд, ураховуючи вік дитини (5 років), дійшов висновку обмежитися при вирішенні спору дослідженими у судовому засіданні доказами, не наражаючи малолітню дитину на можливе психологічне травмування чи дискомфорт. Повно та всебічно проаналізувавши обставини розглядуваної справи, суд також обміркував можливість застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, започаткованої у судовій практиці Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.02.2024 року у справі № 465/6496/19, і дійшов висновку, що на даному етапі взаємовідносин між батьками, дитиною та іншими особами, які так чи інакше можуть бути причетними до виховання, розвитку та формування стабільності і психологічної рівноваги в оточенні дитини, впровадження такої моделі спільного виховання та утримання сторонами їхнього сина [PERSON] не є доцільним, позаяк не буде відповідати якнайкращим його інтересам. Зокрема, суд бере до уваги, що зі слів [PERSON] наразі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , однак нею не наведено вмотивованих, чітких, недвозначних аргументів на підтвердження того, що між її чоловіком та дитиною можуть скластися довірливі, дружні та емоційно прийнятні відносини, які дозволять дитині без створення дискомфортних незручностей, пов`язаних зі зміною звичного для неї місця проживання і середовища, проживати однією сім`єю із незнайомим (малознайомим) до цього чоловіком. Також суд зважає на ту обставину, що батьки проживають у різних населених пунктах, що знаходяться на значній відстані, а тому, на думку суду, часті переїзди малолітньої дитини та зміна середовища проживання не будуть сприяти формуванню її нормального психологічного стану та емоційної стабільності. Відтак, ураховуючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, яка тривалий час не мала належних та систематичних контактів з матір`ю, значну відстань між населеними пунктами, в яких проживають батьки, та інші вищенаведені обставини, що мають істотне значення, суд дійшов висновку, що на даний час якнайкращим інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] , буде відповідати визначення місця його проживання із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає задоволенню, а у задоволенні аналогічної зустрічної вимоги [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Водночас необхідно зазначити, що при визначенні місця проживання дитини з батьком матір не може бути обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні, оскільки безсумнівно дитина потребує і материнської турботи та безумовної любові, яка має позитивно впливати на її розвиток. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже при визначенні місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком матір не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. У постанові від 16.02.2024 року у справі № 465/6496/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений. Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина. Таким чином, хоча суд і дійшов висновку про неможливість застосування на даний час моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, проте таке вирішення спору між батьками вочевидь не виключається в подальшому, якщо обоє батьків, виходячи із якнайкращих інтересів дитини, будуть координувати свої зусилля в площині забезпечення якісного виховного процесу сина, гармонійного його духовного та фізичного розвитку, спільно забезпечуватимуть реалізацію його умінь, навичок та вподобань, не створюватимуть перешкоди у його спілкуванні із людьми, які спільно проживатимуть із одним із батьків, зокрема чоловіком матері дитини чи дружиною батька, а також разом обговорюватимуть питання, пов`язані із матеріальним забезпеченням життєдіяльності сина. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сплачений [PERSON] за подання первісного позову судовий збір в розмірі 1074 грн. 00 коп. підлягає стягненню на його користь із [PERSON] , в свою сплачений [PERSON] судовий збір за подання зустрічного позову слід залишити за нею.

Outcome: approved