Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Представник позивач\~ [PERSON] ,\~який діє\~на підставі\~Довіреності №727/20-24\~від 29.12.2023\~(строк\~дії до\~31.12.2024) через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за поставлену теплову енергію у квартиру [ADDRESS] за період з 01.02.2021 по 30.11.2023 у сумі 39\~604,27 гривні. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачі є споживачами послуг, які Концерн «Міські теплові мережі» надає у квартиру [ADDRESS] . На ім`я відповідача [PERSON] за вказаною адресою відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.02.2021 по 30.11.2023 нараховано заборгованості за поставлені житлово-комунальні послуги у сумі 39\~604,27 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку, разом з судовим збором у сумі 2\~422,40 грн. Ухвалою суду від 08.04.2024 відкрите провадження у справі, розгляд справи призначений у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачами відзив на позов не подано. 11.06.2024 відповідачем [PERSON] подано заяву про долучення доказів, в якій просив долучити до матеріалів справи довідку АТ «Мотор Січ» від 23.05.2024, а також клопотання про розгляд справи без його участі, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог до нього, оскільки від з 2017 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі, відповідно до вимог п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Заяву про розгляд справи без їх участі не надали Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Враховуючи те, що відповідачі були належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали, суд прийшов до висновку про прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини між позивачем та Споживачами в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року № 630 та від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Позивач по відношенню до Відповідача, як споживача послуг, являється виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також з постачання теплової енергії. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст. 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить ст. 1 Закону № 2189-VIII. Правилами та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875- IV від 24.06.2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідного договору. Пунктом 8 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року № 630 та від 21 серпня 2019 р. встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Згідно ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13). З 1 травня 2019 року в повному обсязі введено в дію Закон України від 09.11.2017 № 2189-VШ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), яким Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» визнано таким, що втратив чинність. Предметом регулювання згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189 (далі - Закон № 2189) є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно зі ст.5 Закону №2189 до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Частина 2 ст.7 Закону №2189 визначає обов`язки індивідуального споживача, серед яких в т.ч.: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (п. 1); оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5); дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг (п. 8). Згідно ст.9 Законом №2189, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 12 Закону №2189, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2189 передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. Постановою КМУ №1022 від 08.09.2021 внесено зміни до Постанови Кабінету міністрів Про затвердження правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії № 830 від 21.08.2019, у тому числі, щодо публічних договорів приєднання. Відповідно до ч.5. ст.13 Закону №2189, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Згідно ч.ч.1,2 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Судом встановлено,\~що відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.32). Відповідно до Довідки позивача щодо заборгованості, на ім`я [PERSON] Концерном «Міські теплові мережі» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , як на особу, який є споживачем послуг, які за адресою: [ADDRESS] , надає Концерн «МТМ». Відповідно до вказаної Довідки, а також Розрахунку заборгованості, по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість відповідачів перед Концерном «МТМ» за період з 01.02.2021 по 30.11.2023 становить 39604,27 гривень, з яких: заборгованість, яка виникла станом на 01.11.2021 14\~794,04 грн., постачання ТЕ 14\~473,84 грн., постачання ГВ 9\~473,17 грн., функціонування ГВ 219,22 грн., абонплата ТЕ 534,00 грн., абонплата ГВ 110,00 грн. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач посилався на те, що не зважаючи на відсутність уколеного між ним та відповідачами договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян (інших мешканців будинку) на забезпечення їх здоров`я (ст.3 Конституції України) та права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (ст.48 Конституції України), що включає право на житло, Концерн «МТМ» здійснював та продовжує надавати за адресою: [ADDRESS] послуги з постачання теплової енергії. Крім того, 02.10.2021 на офіційному веб-сайті Концерну «Міські теплові мережі» опубліковано Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, відповідно до п.п. 1, 2, 4 якого, цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Також, у позові зазначено, що починаючи з 01.11.2021 між Концерном «МТМ» та відповідачами був укладений Типовий індивідуальний договір про надання послуги з теплової енергії за адресою: [ADDRESS] (згідно п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2189. Вказаний договір приєднання розміщений на офіційному сайті Концерну «МТМ»), а тому вимоги позивача законні та обґрунтовані наявні підстави звернутись з вказаним позовом до суду з метою стягнення виниклої за період 01.02.2021 по 30.11.2023 заборгованості у сумі 39\~604,27 гривні. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між користувачами житла за адресою: [ADDRESS] та Концерном «Міські теплові мережі», встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, на підставі особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води позивач виконав в повному обсязі, що не було спростовано відповідачами. Відповідачі, в свою чергу, порушили свої зобов`язання зі сплати заборгованості за надані послуги, у зв`язку з чим мають заборгованість в сумі 39 604,27 гривні. Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що він не повинен сплачувати заборгованість за послуги, надані Концерном «МТМ» за адресою: [ADDRESS] , оскільки не проживає за вказаною адресою з 2017 року, суд приходить до наступного висновку. Так, в обґрунтування вищевказаного, відповідачем було надано довідку начальника УСР АТ «Мотор Січ» №7 від 23.05.2024, відповідно до якої [PERSON] проживає у службовій квартирі АТ «Мотор Січ» за адресою: [ADDRESS] з вересня 2017 року. Комунальні послуги сплачує, заборгованості не має. Суд не погоджується думкою відповідача з огляду на те, що факт не проживання особи у квартирі, в якій особа зареєстрована та факт відсутності її в цій квартирі, не звільняє її від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Схожі за змістом висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, такі доводи відповідача спростовуються зазначеними вище нормами ст.9 Закону № 2189-, відповідно до якого дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження того, що вони протягом періоду нарахування заборгованості позивачем такі послуги не надавались. Матеріали справи також не містять доказів щодо того, що позивачем надавались послуги не належної якості, оскільки відповідачі не звертались до позивача в претензійному порядку. Суд звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] не було надано доказів того, що він звертався до Концерну «МТМ» з заявою про те, що починаючи з 2017 року він не проживає за адресою реєстрації, а відтак просить виключити його зі складу боржників за виниклою заборгованістю. Окремо суд зауважує, що вартість послуги з надання теплової енергії у житлове приміщення, розраховується не з врахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житлі, а на загальну площу житлового приміщення (опалювальну). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. З огляду на вищевказане, враховуючи положення чинного законодавства України, а також те, що відповідачами не було надано доказів, які б спростовували обставини, зазначені у позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2\~422,40 гривні в рівних частках, з кожного по 605,60 гривень.

Outcome: approved