Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] (надалі також - позивач), за результатом розгляду якого позивач просить суд визнати дію договору про надання споживчого кредиту № 11306096200 від року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому замінений на ПАТ «Дельта Банк» (надалі також відповідач 2) припиненою 20 травня 2013 року, у зв`язку з односторонньою зміною АКІБ «УкрСибанк» істотних умов зобов`язання; зобов`язати Акціонерне Товариство «Альфа Банк» (в подальшому замінено найменування на АТ «Сенс Банк» (надалі також - відповідач 1) відновити становище щодо суми заборгованості, яка існувала на дату припинення дії договору про надання споживчого кредиту № 11306096200 від 18.06.2008 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», за вимогою АКІБ «УкрСиббанк», шляхом визнання її розміру для стягнення згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва 20.05.2013 року -1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором та судові витрати: судовий збір 3441 грн, а всього - 1270019 грн 70 коп. В обґрунтування позову вказує, що АТ «Альфа Банк» звернувся до нього з вимогою дострокового погашення заборгованості. На момент пред`явлення вимоги заборгованість за кредитним договором № 11360962000 від18.06.2008 р., укладеним між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», складала 1 301 158,48 доларів США, що у гривневому еквіваленті складало 34 670 278,51 грн. Позивач стверджує, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2013р. у справі №759/1794/13-ц про стягнення заборгованості фактично змінює умови та строки кредитного договору, зокрема рішення суду про дострокове задоволення вимог кредитора, змінює строк дії кредитного договору, після якого не допускається нарахування процентів та пені за договором. Позивач стверджує, що відповідно до норм цивільного права після дострокової вимоги про повне погашення заборгованості за кредитним договором кредитор втрачає право нараховувати відсотки за період після пред`явлення цієї вимоги, адже вважається, що договір припинив свою дію. Ухвалою судді від 09.11.2021року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17.01.2022 до суду надійшов відзив на позов, яким відповідач АТ «Альфа-Банк» (як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк»), заперечує проти позову [PERSON] , вказуючи про таке. Відповідач стверджує, що договір є обов`язковим для обох сторін і поки заборгованість за кредитом не погашена банк має право вимагати виконання зобов`язань. Відповідно до статей 599 і 629 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються лише за умов, передбачених договором або законом, а не на підставі тієї підстави, на якій наголошує позивач. АТ «Альфа-Банк» підкреслює, що на момент подання відзиву заборгованість позивача не погашена, а виконавче провадження триває. Таким чином, припинення дії кредитного договору є безпідставним, оскільки позивач не виконав свої зобов`язання. Банк заявляє, що має законне право вимагати повернення боргу і звертатися до суду для захисту своїх прав, у той же час, цей позов спрямований не на захист порушених прав позивача, а на ухилення від виконання обов`язків. АТ «Альфа-Банк» стверджує, що позивач не надав доказів, які б підтвердили порушення його прав з боку банку. 26.08.2022 клопотання АТ «Укрсиббанк» задоволено та розгляд справи №752/24887/22 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання дії договору припиненою, відновлення становища, яке існувало до порушення, вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження про що постановлено ухвалу суду. 03.04.2023 до суду надійшов відзив представника АТ «УкрСиббанк», яким представник заперечує проти позову, скерованого до АТ «УкрСиббанк», обґрунтовуючи це тим, що 8.12.2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив права вимоги щодо боргу за кредитом позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» шляхом договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відтоді ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором, а АКІБ «УкрСиббанк» вже не був стороною договору, що крім того, встановлено рішенням Святошинського районного суду міста Києва, на яке посилається сам позивач. АТ «УкрСиббанк» заявляє, що [PERSON] не довів порушення його прав з боку банку. У позовній заяві не вказані жодні конкретні порушення з боку АТ «УкрСиббанк», що робить позов необґрунтованим. Відповідач наголошує, що на підставі цивільного законодавства позов мав бути спрямований до належного кредитора, який фактично володіє правами вимоги за договором. АТ «УкрСиббанк», за їхніми твердженнями, не має стосунку до позовних вимог, оскільки він передав право вимоги ПАТ «Дельта Банку». Крім того, позовні вимоги [PERSON] не є ефективним способом захисту його прав, оскільки вони не відповідають характеру правовідносин та не здатні забезпечити поновлення порушеного права, якщо таке дійсно існує. 24.05.2023 ухвалою суду замінено неналежного відповідача Акціонерне товариство «УкрСиббанк» на належного Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк. 25.05.2023 ухвалою суду змінено найменування відповідача 1 у справі №752/24887/21 з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». 05.02.2024до суду надійшли пояснення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі також - фонд), який здійснює ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» та виводить особу з ринку, за якими Фонд заперечує проти позову [PERSON] , обґрунтовуючи це наступними обставинами. Фонд наголошує, що ПАТ «Дельта Банк» уже не є кредитором за кредитним договором №11360962000, оскільки права вимоги за цим договором були відступлені АТ «Сенс Банк» (колишній «Альфа Банк») 9.12.2019 року. Відповідно, саме АТ «Сенс Банк» тепер є належним кредитором і відповідачем у цій справі. Фонд зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» не має юридичного зв`язку зі спірними правовідносинами, адже всі права вимоги за кредитним договором були відступлені новому кредитору, АТ «Сенс Банк». Відтак, позов до «Дельта Банку» є необґрунтованим. Ухвалою суду від 03.06.2024 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Вареник А.М. позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача 1 [PERSON] позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 18.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11360962000. Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000 доларів США (п. 1.1.). Ці кошти позичальник зобов`язався використати на споживчі потреби (п. 1.4.) та повернути банку в порядку і на умовах, передбачених договором. Так, зокрема умови договору містять наступне: термін надання кредиту - 18.06.2008 р. (п. 1.2.1.), строк кредитування - в термін та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1, але у будь-якому випадку не пізніше 18.06.2018 (п. 1.2.2.), за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 15% річних, після закінчення якого, кожного наступного місяці процента ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору (п. 1.3.1). Рішенням Святошинського районного суду міста Києві від 20.05.2013 у справі № 759/1794/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено та стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» борг в сумі 1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором та судові витрати: судовий збір 3441 грн , а всього - 1270019 грн 70 коп. Так, Святошинським районним судом міста Києва досліджувались позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк до відповідачів, в якими просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] солідарно суму боргу в розмірі 1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором, укладеним 18.06.2008 року із АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] . Так, судом було встановлено, що вимоги позивача підтверджуються наявними у справі доказами; копією кредитного договору, розрахунком боргу, які суд визнає за достовірні. Оскільки відповідач розрахунки не оспорює, то суд вважає докази в цій частині достовірними. Згідно частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статей 599-609 ЦК України підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 3-123гс14 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання». За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Положеннями статті 593 ЦК України не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, як зміна банком строку дії кредитного договору шляхом направлення вимоги на адресу позичальника про дострокове погашення кредиту. Вимога про дострокове погашення кредиту змінює лише термін кредитування, але не припиняє відносин щодо виконання умов кредитного договору. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Надаючи оцінку аргументам позивача, суд враховує наявність преюдиційних обставин, встановлених рішеннями Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2013р., про солідарне стягнення з позичальника та поручителя на користь банку кредитної заборгованості за договором від 18.06.2008 р., яке набрало законної сили, оскільки, як вбачається з інформації про виконавче провадження, внаслідок набрання рішенням законної сили видано виконавчий лист № 759/1794/13 від 10.11.2021 та здійснюється його примусове виконання (а.с 59). Крім того, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Так, позивач посилається на те, що його зобов`язання по кредитному договору перед банком є припиненими, оскільки, з 20.05.2013 строк кредитування слід вважати таким, що сплив, в зв`язку винесенням рішення суду про задоволення вимог банку про солідарне стягнення заборгованості. Суд, з такими твердженнями позивача не погоджується, та вважає їх помилковими, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку з чим не приймає їх до уваги та відхиляє. Порядком дострокового повернення кредиту (будь то надсилання вимоги Банку, або достроковим зверненням до суду із позовом про стягнення заборгованості) не припиняє укладений із боржником кредитний договір, а вимагає дострокового погашення повної суми заборгованості. При цьому, кредитор втрачає виключно право вимоги процентів за подальші платежі, тіло кредиту ж, із уже нарахованими процентами і пенею, що підлягає обов`язковому виконанню. На час розгляду справи зобов`язання позивача перед банком є невиконаним, та судом не встановлено жодної з підстав, визначених ст.ст. 599-609 ЦК України для визнання припиненим зобов`язання позивача перед банком за кредитним договором. Посилання позивача на те, що після звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, останній припинив свою дію, строк кредитування закінчився, та банк втратив можливість нарахування та стягнення відсотків та інших платежів з позивача за кредитним договором, суд не бере до уваги, як безпідставні та необґрунтовані. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання припиненим кредитного договору, суд приходить до висновку про безпідставність решти позовних вимог, оскільки такі є похідними від вимоги про визнання дії кредитного договору припиненою. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог,понесені позивачем судові витрати віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed