Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 07 вересня 2012 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та відсутність взаєморозуміння, у травні 2022 року вони припинили подружні відносини, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює примирення та збереження шлюбу, його подальше існування суперечетиме її інтересам, а тому просить шлюб розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки з травня 2022 року чоловік проживає окремо від сім`ї на тимчасово окупованій території (м. Маріуполь), має іншу жінку, не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Згодна на заочний розгляд справи. Відповідач з огляду на те, що остання відома зареєстрована адреса місця його проживання знаходиться на тимчасово окупованій території ( [ADDRESS] ), повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному вебсайті Судової влади України від 01.10.2024р. (ч.10 ст.187 ЦПК України, ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України),та додатково за вказаними в позовній заяві засобами електронного зв`язку, але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. Крім того, згідно відповіді Міністерства соціальної політики України від 12.09.2024р., наданої на виконання ухвали суду від 05.09.2024р., інформація в ЄІБД ВПО щодо відповідача по справі [PERSON] , як внутрішньопереміщеної особи, відсутня. Тому, зі згоди позивачки суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 07 вересня 2012 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області за актовим записом №252. Від даного шлюбу подружжя має спільну малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю. З травня 2022 року сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, позивачка категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідач відзиву на позов не подав та явку в судове засідання проігнорував, що свідчить про його байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує норму\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивачка наполягає на припиненні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Понесені [PERSON] в справі судові витрати по сплаті судового збору за її клопотанням залишаються за позивачкою, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved