Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом (а.с.29-34) і вимоги обґрунтовує тим, що 03.02.2004 року рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №94, їй, [PERSON] (дівоче прізвище « [PERSON] ») передано в оренду житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , оскільки власники даної квартири померли, а спадкоємці відсутні. Вона стояла в черзі на одержання житла. Дана квартира була надана їй безстроково. Ордер на квартиру їй не надавався. З березня 2004 року вона є фактичним користувачем квартири та проживає в ній, про що свідчить запис про реєстрацію її місця проживання в будинковій книзі та відповідна відмітка в паспорті. По даний час вона володіє і користується квартирою відкрито та безперервно. Копія витягу з домової книги свідчить про те, що вона була зареєстрована в даній квартирі з 19.03.2004 року. В 25.08.2020 року вона оформила технічний паспорт на квартиру. В січні 2024 року вона звернулася до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради з заявою про проведення приватизації вказаної квартири. При зверненні позивачки до Управління комунального майна Сумської міської ради була одержана довідка від 16.02.2024 року, згідно якої квартира за адресою: [ADDRESS] не перебуває у комунальній власності Сумської міської територіальної громади. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 27.03.2024 року № 371669219, відомості про квартиру відсутні. Протягом двадцяти років вона робила поточний ремонт в квартирі, укладала договори з житлово - експлуатаційними установами та оплачувала житлово - комунальні платежі, особовий рахунок оформлений на її ім`я, але вона не .може отримати у власність житло на підставі Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» в зв`язку з неприйняттям квартири на баланс власника - Сумської міської об`єднаної територіальної громади. Іншого житла вона не має. Вважаючи себе власником житла, вона правомірно, добросовісно, відкрито, безперервно володіла зазначеною квартирою. Позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Лисенко\~Н.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Сумської міської ради Грицай А.А., в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 03.02.2004 року №94 «Про передачу в оренду житлових приміщень» [PERSON] заселено за договором оренди квартири, власники яких померли, в однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також позивачкою 22.12.2004 року було укладено договір найму житлового приміщення в будинках комунального і громадського житлового фонду Сумської міської ради з Департаментом комунальної власності Сумської міської ради. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено частини 1 статті 344 ЦК України. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина 4 статті 344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна. За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. В матеріалах справи наявний договір найму житлового приміщення від 22.12.2004 року укладений між позивачем і Департаментом комунальної власності Сумської міської ради, тобто позивачка укладаючи даний договір усвідомлювала, що житлове приміщення надається їй у користування. Позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки спірне майно має власника і тому позивач не може вважатися таким, що набув у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю. Просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду\~від 31.05.2024\~року \~витребувана в\~Департаменті\~забезпечення\~ресурсних платежів\~Сумської\~міської\~ради \~інвентаризаційна\~справа\~на квартиру\~за\~адресою:\~ [ADDRESS] .Ухвалою суду від 31.05.2024 року витребувано в Зарічному районному суді м.Суми кримінальна справа №1-280/07 за обвинуваченням [PERSON] . Ухвалою суду від 20.06.2024 року витребувана в Сумській міській державній нотаріальній конторі інформація про наявність або відсутність посвідченого заповіту, спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданих свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Лисенко Н.О., представника відповідача [PERSON] , дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав: Суд установив, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.02.1997 року (а.с.76). Водночас з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.77-78). Згідно з інформацією Сумської міської державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.83). Згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 03.02.2004 року №94 «Про передачу в оренду житлових приміщень» позивачку (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») заселено за договором оренди до квартири, власники яких померли, в однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). 22.12.2004 року між Департаментом комунальної власності Сумської міської ради в особі начальника департаменту комунальної власності [PERSON] та позивачкою було укладено договір найму житлового приміщення в будинках комунального і громадського житлового фонду Сумської міської ради, за яким наймачу і членам його сім`ї надано у найм житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.54-55). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено частини 1 статті 344 ЦК України. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина 4 статті 344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. В матеріалах справи наявний договір найму житлового приміщення від 22.12.2004 року укладений між позивачем [PERSON] і Департаментом комунальної власності Сумської міської ради, тобто позивачка укладаючи даний договір усвідомлювала, що житлове приміщення надається їй у користування. Отже, з наведеного вбачається, що [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки позивачка [PERSON] володіє та користується спірною квартирою на підставі договору, і відповідно позивачка не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю. Враховуючи вищевикладене суд вважає необхідним відмовити повністю в задоволенні позову [PERSON] до Сумської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: dismissed