Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить: - у відшкодування боргу у сумі 12000,00 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 475200,00 грн по договору позики, укладеного 12 квітня 2012 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , - звернути стягнення на незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1486 га, з кадастровим номером 1822086500:01:001:0265, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності відповідно до свідоцтво право власності від 15.06.2012 року, видане приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. та зареєстроване в реєстрі за № 3280; - визнати за [PERSON] право приватної власності на незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1486 га, кадастровий номер: 1822086500:01:001:0265, що розташована за адресою: [ADDRESS] без будь-яких доплат чи компенсацій [PERSON] зі сторони [PERSON] ; - припинити право приватної власності [PERSON] на незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1486 га, кадастровий номер: 1822086500:01:001:0265, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , на праві власності відповідно до свідоцтво право власності від 15.06.2012 року видане приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. та зареєстроване в реєстрі за № 3280. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в позику 12000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути у встановлений договором строк до 12.04.2022 року. Положеннями п. 5 договору встановлено, що з метою забезпечення виконання умов договору, у випадку неповернення у строк позики, [PERSON] зобов?язався передати [PERSON] право власності на майно - незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1486 га, яка також находиться за вказаною адресою. Однак, в порушення умов п. 5 договору, [PERSON] не повернув позику, відтак [PERSON] вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з вимогою звернення стягнення на майно боржника. Позивач у судове засідання не з`явився; подав заяву про розгляд справи без його участі; позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що кошти дійсно брав у борг, які він взагалі не повернув та не може повернути; ніяких інших договорів на забезпечення зобов`язань не укладалось. Повідомив, що було рішення сільської ради про зміну адреси, а саме: з вулиці на провулок та нумерації будинків. Також зазначив, що спірний будинок згорів 22.09.2024 року. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с. 8) відповідно до умов якого [PERSON] (позикодавець) надав, а [PERSON] (позичальник) взяв у позику 12000,00 доларів США, що по курсу НБУ становить 95820,00 грн строком на 10 років, а саме до 12.04.2022 року. Згідно п. 3 зазначеного договору, вказана позика позичальникові надана позикодавцем на придбання з прилюдних торгів незавершеного будівництвом будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1486 га, яка розташована за вказаною адресою під заставу вказаного придбаного незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки. Пунктом 5 договору визначено, що у випадку неповернення у строк вказаної позики, [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] право власності на майно: незавершений будівництвом будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1486 га, яка також знаходиться за вище вказаною адресою, ринкова вартість яких є співрозмірною вартості позики, без будь-яких доплат чи компенсацій. 12.04.2012 року [PERSON] на прилюдних торгах по реалізації арештованого нерухомого майна, придбав незавершене будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1486 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з протоколу № 06-0109/11 (а.с. 9). Відповідно до копії свідоцтва від 15.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 3280 (а.с. 10), [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: об`єкту незавершеного будівництва з відсотком готовності 40% та земельної ділянки загальною площею 0,1486 га з цільовим призначенням (використанням) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1822086500:01:001:0265, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке придбане [PERSON] за 79600,00 грн. Згідно акту про пожежу від 23.09.2024 року (а.с. 37) 22.09.2024 року орієнтовно о 21:10 год виникла пожежа 2-х поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно із п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі\~16\~Розділу\~IV Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу\~(ст. 208 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України). У своїй постанові від 28.11.2018 по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналогічні висновки зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1\~статті 546 ЦК України\~виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина 1\~статті 572 ЦК України). Статтею 530 ЦК України\~визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд звертає увагу на те, що на відмінно від договору позики, договір застави у відповідності до вимог\~ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно. Відповідно до\~статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Також, положеннями ч. 2\~ст. 13 Закону України «Про заставу»\~визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Статтею 576 ЦК України\~передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1\~ст. 589 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1\~ст. 590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч. 1\~ст. 585 ЦК України). За змістом\~статті 6 ЦК України\~сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно положень\~статті 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу»\~із змінами та доповненнями, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (п. 1\~ст. 590 ЦКУ). Статтею 577 ЦК України, встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Крім того, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Закону України "Про іпотеку". Так, у ст. 1 Закону України "Про іпотеку" наведені, зокрема, поняття, а саме: іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава (іпотека) об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості регулюється за правилами, визначеними цим Законом, з дотриманням вимог, встановлених Законом України "Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому". Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів регулюється за правилами, визначеними цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3\~ст. 640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до положень\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~ст.392 цього кодексу Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Хоча внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивача і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний ним неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення. У частині 7\~статті 20 Закону України "Про заставу" № 2654-ХІІ\~передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. З метою звернення стягнення на предмет застави обтяжувач (заставодержатель, стягувач) повинен неухильно дотримуватись порядку дій, передбаченого спеціальним для цього виду правовідносин\~Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"№ 1255-IV. Матеріали справи не містять відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень на спірне майно. Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено. Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590ск18), а саме: «Оскільки боргова розписка у частині забезпечення виконання зобов`язань укладена в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, як того вимагають вказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір у частині забезпечення виконання зобов`язань позикодавця щодо передачі права власності на нежитлову будівлю та квартиру у випадку невиконання зобов`язань за договором позики, є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Боргова розписка, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку». При цьому необхідно врахувати, що положення\~Закону України «Про заставу»\~не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду. Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді. Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей\~328,\~\~392 ЦК України, положень\~Закону України «Про заставу»\~суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання. Подібні або близькі за змістом правовідносин правові позиції викладені у чисельних Постановах ВП ВС , зокрема, у справах №645/6151/15-ц від 13.07.2022 р.; 760/14438/15-ц від 21.03.2018 р.; 369/238/15-ц від 29.05.2018 р.; 520/6819/14-ц від 07.11.2019 р.; 520/7281/15-ц від 13.03.2019 р. Суд звертає увагу на позицію сторін по суті вимог позову, а саме: визнання позову відповідачем. Однак, у даному випадку, визнання відповідачем позовних вимог суд оцінює критично, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи не може бути єдиною підставою для задоволення позову. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed