Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

13 червня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області із вищевказаним позовом. Позивач мотивує позовні вимоги тим, що з весни 2015 року по березень 2024 року вона і [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в [ADDRESS] . Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із березня 2024 року сімейні стосунки між позивачем та відповідачем припинені. Позивач разом із дітьми постійно проживає в будинку [ADDRESS] , а відповідач з іншою жінкою.\~ Крім спільних з позивачем дітей відповідач інших дітей не має. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча згідно зі ст. 180 СК України зобов`язаний це робити, участі у вихованні дітей не бере. Інших аліментних зобов`язань не має. Позивач просить судовим рішенням стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 14 червня 2024 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судовий розгляд по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, але до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, у якій просила суд провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, відзиву, жодних заяв по суті справи на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Отже, суд розглядає справу за відсутності позивача, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, та відповідача, який, як зазначалося вище, у судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання.\~ Однак, суд не постановляє заочне рішення відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки відсутня згода позивача за заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд уважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, судом встановлено, що сторони у справі\~ [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних малолітніх дітей. Судом встановлено, що батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , матір`ю дитини є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 6). Судом також встановлено, що батьком малолітньої [PERSON] ,\~ [INFO] , є [PERSON] , матір`ю дитини є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 5). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року задоволено позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дітей, визнано [PERSON] , [INFO] , батьком дітей: [PERSON] ,\~\~ [INFO] , [PERSON] , [INFO] , виключено із актового запису № 1 про народження дитини [PERSON] , складеного 26 квітня 2016 року, відомості про батька [PERSON] , виключено із актового запису № 1 про народження дитини [PERSON] , складеного 23 травня 2017 року, відомості про батька [PERSON] , постановлено внести зміни до вищевказаних актових записів про народження дітей, вказавши їх батьком [PERSON] та змінивши прізвища дітей з « [PERSON] » та « [PERSON] » та з « [PERSON] » на « [PERSON] », а по батькові із « [PERSON] » на « [PERSON] », « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 8-12).\~\~ Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 23 лютого 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу змінено позивачеві прізвища на дошлюбне « [PERSON] » (а. с. 13-14). Судом установлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] ,\~ [INFO] , проживають спільно із матір`ю, позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки Рівчак-Степанівського старостинського округу\~\~\~ Макіївської\~\~\~\~ сільської ради Ніжинського району Чернігівської області № 135 від 17 травня 2024 року (а. с. 7). Згідно з відомостями Єдиного державного демографічного реєстру відповідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] (а. с. 20). Позивачем у позовній заяві зазначено, що малолітні діти перебувають на її утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не бере, інших дітей не має, інших аліментних зобов`язань не має. Відповідачем ці доводи позивача не спростовані, не надано жодних заперечень щодо них, не подано доказів, які б свідчили про інше. Суд уважає за необхідне зазначити, що позивачеві потрібно дбати про двох дітей та забезпечувати їх всім необхідним. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є обов`язком батьків. Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавче визначення рівного обов`язку відносно кожного з батьків передбачає й добросовісне його виконання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідач не надав суду жодних доказів про наявність у нього інших неповнолітніх дітей, які потребують його утримання, також не навів будь-яких доказів того, що він не спроможний сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивач. На виконання положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судом при вирішенні цього позову враховано стан здоров`я відповідача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини, батьків, повнолітніх дітей, інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує те, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17.05.2017 р. №2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким було викладено в новій редакції цитовану вище ч. 2 ст. 182 СК України, яка визначила мінімальний розмір аліментів на одну дитину в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тим самим підвищивши державні гарантії і соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. Тобто, розмір аліментів повинен бути не меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Відповідно до ч. 5 ст. 182 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина 2 статті 161 ЦПК України дозволяє звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, у наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір. У позовній заяві позивач заявляє вимогу про стягнення аліментів з відповідача на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Відповідач не надав суду заперечень щодо такого розміру аліментів. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України\~ аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Позовна заява [PERSON] була подана до суду 13 червня 2024 року (а. с. 1). Отже, саме з цієї дати суд присуджує стягнення аліментів. Дослідивши письмові докази в справі, суд робить висновок, що позов є доведеним та підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, судовий збір у сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн суд робить нижченаведений висновок. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн позивачем додано до позовної заяви: договір про надання професійної правничої допомоги від 25 серпня 2023 року, укладений між нею та адвокатом Левченком Г.В. (а. с. 15-16); квитанцію до прибуткового касового ордера № 7 від 13 червня 2024 року на суму 1500,00 грн, сплачених [PERSON] на підставі договору про правничу допомогу від 13 червня 2024 року (а. с. 17). Так, суд не може достовірно встановити, за яким саме договором позивач сплачувала кошти в сумі 1500 грн, оскільки дата укладення договору про надання професійної правничої допомоги між позивачем\~\~ та адвокатом Левченком Г.В. різниться із датою договору, на підставі якого [PERSON] сплатила 1500,00 грн. Позивачем також не подано до суду акт про виконання робіт, який складається між виконавцем та клієнтом, який би підтверджував вид надання правової допомоги.\~ Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. не підлягає задоволенню. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved