Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення подвійного завдатку. На підставу своїх вимог посилається на те, що у квітні 2021 р. він вирішив придбати у власність частину нежитлового приміщення у відповідачки для розміщення власного магазину. 06.04.2021 між позивачем та відповідачем було укладено домовленість щодо купівлі-продажу частини приміщення магазину « [INFO] » з літньою терасою, яке розташоване в [ADDRESS] . Згідно з усною домовленістю купівля-продаж будинку здійснюється за 20 000 дол. США. На підтвердження домовленостей та серйозності своїх намірів, 06.04.2021 року позивач передав відповідачу завдаток у розмірі 2000 дол. США, що було зафіксовано відповідною розпискою, в якій було зазначено, що позивач передав відповідачу кошти за покупку торгового приміщення та в разі відмови викупу даного приміщення даний завдаток залишається відповідачу. 06.04.2021 відповідачем також була надана розписка позивачу про отримання від позивача коштів в розмірі 2000 дол. США за продаж частини приміщення магазину, в якій відповідач зазначила, що зобов`язується до 31.11.2021 р. продати позивачу дане нежитлове приміщення, в іншому разі зобов`язується повернути позивачу внесену ним суму. Після виготовлення документації на частину приміщення, яке хотів придбати позивач, відповідачка повідомила, що вартість його буде становити 25 000 дол. США, а не 20 000 дол. США, як було домовлено на початку. 31.11.2021 позивач повторно звернувся до відповідачки з вимогою про укладення договору купівлі-продажу, однак та відмовилась від укладення угоди, а також відмовилась від повернення коштів, що змусило позивача звернутись з даним позовом до суду. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на те, що між нею та позивачем був укладений попередній договір, в якому сторони зобов`язались до 30.11.2021 р. укласти в майбутньому основний договір, тобто договір купівлі-продажу частини магазину. Після цього вона замовила в БТІ виготовлення технічної документації на даний магазин, однак в подальшому позивач постійно просив її не поспішати з оформленням договору купівлі-продажу, оскільки в нього не було в наявності обумовленої суми коштів, які він мав би сплатити їй, хоча вона постійно наполягала на виконанні попередніх домовленостей і була постійно готова до укладання договору купівлі-продажу. Позивач не звертався до суду з позовом до неї про спонукання укласти угоду, використовував належне їй приміщення для здійснення підприємницької діяльності, а потім несподівано для неї звернувся до суду. Вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки між ними не укладався договір купівлі-продажу, а спір з приводу стягнення завдатку, який є додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Також витрати по оплаті позивачем юридичних послуг адвоката не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані по справі, приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного: Згідно із розпискою від 06.04.2021 р. [PERSON] передав 2000 дол. США завдатку на купівлю торгового приміщенні за адресою: [ADDRESS] з умовою викупу до 30.11.2021 р. Дану суму передав [PERSON] . В разі не виконання даних умов ним, сума в повному обсязі залишається власнику приміщення. Згідно із розпискою від 06.04.2021 р. [PERSON] отримала 2000 дол. США за продаж приміщення магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за умовою викупу до 30.11.2021 р. Дану суму отримала від [PERSON] . В разі не виконання даних умов з її сторони, повертає дану суму [PERSON] . Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства. Частиною четвертою статті 635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З огляду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 у справі №6-82цс13, підтриманий неодноразово Верховним Судом, в тому числі і в постановах від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц, твід 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 686/6823/14-ц, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики Верхового Суду, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так як суду не було надано доказів укладання сторонами нотаріально посвідчених попереднього договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення або самого договору купівлі-продажу, в забезпечення виконання зобов`язань за якими сторони могли б укласти договір завдатку, передана позивачем відповідачу сума за спірним договором є лише авансом. Сам спірний договір завдатку викладений у формі розписок про отримання коштів лише містить ознаки попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, проте він не посвідчений нотаріально та не містить обов"язкової умови - вартості майна, тобто суми договору, тому не можна вважати його таким. Отже, між сторонами не виникло ніяких зобов`язань щодо купівлі-продажу частини вище згаданого магазину, відповідно, не існує ніяких зобов`язань, які могли б бути забезпечені завдатком і які б могли бути порушені відповідачем. Крім того, суд враховує і ту обставину, що в розписці від 06.04.2021 власноручно написаній [PERSON] і виданій позивачу на підтвердження факту отримання грошових коштів від [PERSON] відсутнє як застереження про те, що ці кошти від [PERSON] є завдатком, так і зобов`язання повернути цю суму в подвійному розмірі. Наведене свідчить про те, що отримана нею сума 2000 дол. США є авансом, а не завдатком. Тобто, позивач не може вимагати від відповідача сплати завдатку у подвійному розмірі у зв`язку із невиконанням зобов`язань. Так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач не повернула позивачу отримані нею кошти за укладення договору купівлі-продажу, то суд приходить до висновку, що з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача кошти в сумі 2000 дол. США. Також суд приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги позивача задоволені на 50% від заявлених, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 50% понесених ним судових витрат, що становить 7000 грн. за юридичні послуги та 750 грн.за оплату судового збору, що становить загальну суму 7750 грн. 00 коп. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: partial