Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

08.01.2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 19.11.2004 року між ним та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого у них [INFO] народилася спільна дитина донька [PERSON] . Так, у вересні 2004 року він заселився на постійне проживання в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На той момент дане житло належало на праві власності батьку відповідачки [PERSON] та його брату [PERSON] , а тому він вселився у будинок у якості члена їх сім`ї. З того часу він приймав участь в утриманні та обслуговуванні житлового будинку, а також у неодноразових капітальних ремонтах та реконструкції житла на рівні з його власниками. 27.01.2011 року [PERSON] подарував належну йому частку в спірному майні своєму сину відповідачу [PERSON] . Останній погоджував його проживання у будинку та не висловлював жодних заперечень по даний час. У свою чергу, 31.03.2017 року [PERSON] подарував належну йому частку в спірному майні своїй донці [PERSON] . Відтак, він продовжував проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , в якості подружжя співвласника житла. 31.12.2021 року за вказаною адресою відбулася пожежа, в результаті якої уся частина житлового будинку, яка перебуває у власності відповідачки, була частково пошкоджена або ж повністю знищена. Ним та його дружиною прийнято рішення про відновлення житла. З цією метою він запозичував кошти у своїх знайомих та брав кредити у фінансових установах. 13.03.2022 року, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, [PERSON] разом з їх спільною донькою виїхали за кордон. Натомість, він залишився в Україні, продовжував відновлювати пошкоджений пожежею будинок, сплачувати комунальні платежі, а також доглядав за прибудинковою територією. Поряд з цим, будь-які його прохання зареєструвати своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , відповідачі залишали без задоволення, а на дату подачі даного позову [PERSON] взагалі оспорює його право проживання у належній їй та [PERSON] житловому будинку. Враховуючи наведене, просить суд визнати за ним право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~19.02.2024 року відповідачкою [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якій [PERSON] залучає у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. В обгрунтування заявлених вимог остання зазначає, що дійсно вона є власницею 59/100 часток спірного будинковолодіння, в яке позивач вселився як її чоловік після їх одруження. У 2021 році їх подружні відносини із [PERSON] припинилися через неправомірні дії останнього щодо неї, а після введення на території України воєнного стану вона з донькою виїхала за кордон. Проте на даний час вона має намір повернутися додому та продовжувати проживати у своєму житлі, однак факт проживання у ньому позивача позбавляє її права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Тобто, [PERSON] , незважаючи на припинення між ними подружніх відносин, продовжує користуватися належним їй нерухомим майном. Вказує, що вона не забезпечена будь-яким іншим житлом, їх спільне проживання з позивачем неможливе через загрозу, яка існує для неї через дії останнього. Натомість [PERSON] зареєстрований за місцем проживання своїх батьків, а тому він забезпечений житлом. На підставі наведеного, просить суд визнати позивача таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виселити останнього із вказаного житла та стягнути з нього судові витрати по справі (Том 2, а.с. 2-6). \~ \~ \~ \~Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] , прийнято до розгляду та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом (Том 2, а.с. 37-38). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 року у в Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області витребувано інформацію, яка стосується реєстрації місця проживання [PERSON] на території Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області (Том 2, а.с. 67-68). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.03.2024 року у Державної\~прикордонної служби\~України витребувано\~інформацію щодо\~перетину державного\~кордону України\~громадянкою [PERSON] \~в період\~з 2022\~року по\~08\~січня 2024\~року(Том 2, а.с. 69-70). \~ \~ \~ \~09.04.2024 року на адресу суду надійшла від Державної прикордонної служби України витребувана інформація (Том 2, а.с. 87-88). \~ \~ \~ \~15.04.2024 року на адресу суду надійшла від Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області витребувана інформація (Том 2, а.с. 92-94). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що до весни 2024 року його зареєстроване місце проживання було в с. Острожець Дубенського р-ну Рівненської обл. за адресою місцезнаходження житлового будинку, яке належить його матері. Проте, за адресою своєї реєстрації він не проживає понад 20 років та постійно мешкає у житловому будинку, який належить на праві власності відповідачам. Зазначив, що із відповідачкою шлюбні відносини фактично припинені в жовтні 2023 року. Первісний позов просив задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги просив задовольнити повністю. Також вважає, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні представник відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) [PERSON] заперечував щодо задоволення позову посилаючись на обставини, які зазначені у зустрічній позовній заяві. Додатково суду пояснив, що [PERSON] був знятим зі своєї реєстрації в с. Острожець Дубенського р-ну Рівненської обл. лише під час перебування даного спору в суді. Вважає, що позивач не має право на користування спірним майном, яке перебуває у власності відповідачів. Поряд з цим, спільне проживання колишнього подружжя його довірительки та [PERSON] є неможливим, оскільки між ними існують неприязні відносини, а тому існують усі правові підстави для його виселення зі спірного житла. З огляду на наведене, просив зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач (третя особа за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 19.11.2004 року (Том 1, а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] з моменту укладення шлюбу вселилися у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана обставина стороною відповідача визнається в повній мірі, що свідчить обґрунтування зустрічної позовної заяви. В момент вселення позивача та відповідачки в спірне житлове приміщення, його власниками були: [PERSON] , якому належало 59/100 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.01.2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори Прокопчук В.І. (25/100 частин) та договору дарування від 12.08.2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. (34/100 частин). (Том 1, а.с. 12-14). При цьому, 23.04.2004 року, тобто ще до укладення договору дарування від 12.08.2004 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про порядок користування житловим будинком, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б.. Відповідно до умов даного правочину: [PERSON] належав коридор 1-1 площею 4.4 кв.м., кухня 1-2 площею 4.8 кв.м., коридор 1-3 площею 4.5 кв.м., кімната 1-4 площею 9.7 кв.м., кімната 1-5 площею 15.9 кв.м., ванна 1-6 площею 3.0 кв.м., кімната 2.4 кв.м., кімната 2-5 площею 9.8 кв.м., кімната 2-6 площею 16.0 кв.м., погриб під сіньми а/п, сход а/сх, гараж Б-1, сарай-літня кухня В-1, сарай в, сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою п/г, вбиральня в, огорожа 1-3, що разом складало частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами; [PERSON] належав коридор 2-1 площею 6.8 кв.м., ванна 2-2 площею 2.8 кв.м., кухня 2-3 площею 8.8 кв.м., веранда 2-7 площею 17.6 кв.м., кімната 2-8 площею 18.6 кв.м., балкон а-3, гараж Д-1, що разом складало частину житлового будинку разом з надвірними будівлями та спорудами. (Том 1, а.с. 16а-22). Стороною відповідача також не заперечується та обставина, що [PERSON] є батьком [PERSON] , а [PERSON] батьком [PERSON] . [PERSON] є рідним братом [PERSON] , а відтак відповідачі рідні сестра та брат. З огляду на наведене, суд вважає доведеним, що вселення [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS] відбулося в якості члена сім`ї його власників, за згодою [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні фактично погодили вселення позивача до належного їм житла та жодних заперечень з даного приводу не висловлювали. Доводи зворотного стороною відповідача в ході розгляду справи не надано. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Згідно з ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, що [PERSON] в 2004 року за згодою усіх співвласників спірного житлового будинку вселився в нього в якості члена сім`ї, а від так набув права на користування ним. 27.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик Л.А., за умовами якого [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] 41/100 частку житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , а саме: коридор 1-1 площею 4.4 кв.м., кухня 1-2 площею 4.8 кв.м., ванна 1-6 площею 3.0 кв.м., коридор 1-3 площею 4.5 кв.м., кімната 1-4 площею 10 кв.м., кімната 1-5 площею 16.3 кв. м., сходи а/сх., погріб а/п, гараж Б-1, сарай-літня кухня В-1, сарай в, вбиральня в, 1/2 частина огорожі (Том 1, а.с. 35-37). 31.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л.А., за умовами якого [PERSON] набула у власність 54/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , а саме: коридор 2-1 площею 6.8 кв.м., санвузол 2-2 площею 2.8 кв.м., кухня 2-3 площею 18.2 кв.м., кімната 2-4 площею 24.8 кв.м., кімната 2-5 площею 16.1 кв.м., кімната 2-6 площею 10.2 кв.м., коридор 2-7 площею 17.6 кв.м., кімнати 2-8 площею 18.6 кв.м., сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою г, 1/2 частина огорожі 1, огорожа 3, загальною площею 115,1 кв.м., житловою 69.7 кв.м. (Том 1, а.с. 38-39). Таким чином, на дату розгляду даного спору судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Варто наголосити, що розподіл вищевказаного житлового будинку на квартири здійснений у зв`язку із укладенням між [PERSON] та [PERSON] договору про порядок користування житловим будинком; виділ у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності сторонами не здійснювався (Том 2, а.с. 101-239). Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом також встановлено, що після набуття [PERSON] права власності на 54/100 частини житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, позивач почав проживати в ньому в якості подружжя співвласника будинку та в силу вимог ст. 64 ЖК України був членом сім`ї власника житла. 17.11.2023 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області було відкрито провадження в цивільній справі № 559/4029/23 з позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В ході розгляду вказаного спору судом надавався її сторонам строк на примирення, справа передавалася за підсудністю та заочним рішенням Млинівського районним судом Рівненської області від 24.09.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (Том 3, а.с. 4-6, 46-47). У своєму позові [PERSON] зазначає, що восени 2023 року відповідачка почала оспорювати та не визнавати його право на користування житловим будинком з надвірними спорудами [ADDRESS] , що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У свою чергу, в зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що її спільне проживання із позивачем стало не можливим, останній перестав бути членом її сім`ї, через що втратив право на користування житловим приміщенням, власником якого є вона, у зв`язку з чим її право власності підлягає захисту. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, позивач понад 20 років проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Про дану обставину свідчить повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській обл. № 36485/50/04-23 від 20.11.2023 року, яке було складене на підставі опитування сусідів сторін (Том 1, а.с. 202-204). [PERSON] за час проживання у спірному житлі брав участь на рівні із власниками житлового будинку в його утриманні та в проведенні різного роду ремонтних робіт. Зазначена обставина підтверджується долученою до матеріалів справи фототаблицею та стороною відповідача в жодній мірі не оспорюється (Том 1, а.с. 40-57). 31.12.2021 року за адресою: [ADDRESS] , відбулася пожежа, в результаті якої майже вся частина будинку, яка належить відповідачу [PERSON] була знищена або ж пошкоджена, що підтверджується фототаблицею та актом про пожежу від 31.12.2021 року, складеним комісією Луцького РУ ГУ ДСНС України у Волинській обл., з яких слідує, що пожежею знищено 70 кв.м. покрівлі, 30 кв.м. перекриття, пошкоджено 30 кв.м. внутрішнього оздоблення стін (Том 1, а.с. 58-80, 101-103). Відновлювальний ремонт пошкоджених частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснював [PERSON] . Про вищевказану обставину свідчать долучені до матеріалів справи видаткові накладні, які виписувалися на позивача, платіжні документи (квитанції тощо) та банківські виписки, якими підтверджується оплата товари та послуги під час проведення будівельних робіт (Том 1, а.с. 104-107, 115-199). При залученні коштів для відбудови пошкоджених елементів спірного майна [PERSON] 02.11.2022 року та 19.01.2023 року були укладені кредитні договори із АТ КБ «Приватбанк», та як свідчать банківські виписки по рахунках позивача, кредитні кошти здебільшого використовувалися при оплаті будівельних товарів (Том 1, а.с. 108-114). Вищевказані обставини стороною в жодні мірі не спростовані. Натомість, допитані в ході розгляду справи свідки повідомили наступні обставини (Том 3, а.с. 15-21, 32-34). Свідок [PERSON] пояснив суду, що сторони спору є його сусідами, а тому він підтверджує факт виникнення у їх будинку пожежі, наслідки якої усувалися позивачем. Зазначив, що за увесь час проведення відновлювальних робіт від [PERSON] бачив лише один раз. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони спору є його сусідами, яких він знає ще з 2004 року. В кінці 2021 року у належному відповідачам житловому будинку відбулася пожежа, в зв`язку з чим у подальшому здійснювалися ремонтні роботи. На даний час житловий будинок відновлено повністю. Як йому відомо, [PERSON] увесь період, в який проводився ремонт будинку, перебувала за кордоном. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що вони приймали участь в проведені відновлювальних робіт за адресою: [ADDRESS] , як наймані працівники. Усі взаєморозрахунки здійснював [PERSON] одноосібно. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач у справі є його братом. Після виникнення у помешканні сторін пожежі, останні разом зі своєю спільною донькою проживали певний час у нього. Він особисто допомагав у проведенні відновлювальних робіт в спірному житлі та як йому відомо, ремонт помешкання [PERSON] здійснював фактично за власні кошти, які він також запозичував у батьків. Про те, чи приймала [PERSON] участь у фінансуванні ремонтних робіт йому невідомо. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України, що підтверджується їх підписами, а тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази (Том 3, а.с. 11-14, 30-31). Крім того, показання свідків об`єктивно узгоджуються як між собою, так й із письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. З огляду на наведене, а також з урахуванням зібраних у справі доказів, суд вважає доведеним, що відновлювальним ремонтом житлового будинку за адресою:\~ [ADDRESS] , після пожежі позивач займався самостійно, без будь-якої вагомої участі [PERSON] , яка з початку введення на території України воєнного стану виїхали за кордон, звідки поверталася 5 разів у період з квітня 2023 року по жовтень 2023 року включно та у кожному з випадків не довше ніж на 4 доби (Том 2, а.с. 87). Відтак, [PERSON] \~беззаперечно має\~на право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд зауважує на тій обставині, що вищевказане право позивача підлягає захисту, оскільки подання [PERSON] зустрічної позовної заяви достовірно свідчить про оспорення нею права [PERSON] на користування спірним житловим будинком. Надаючи правову оцінку аргументам, викладеним у зустрічній позовній заяві, суд зауважує на такому. Першочергово варто зауважити, що [PERSON] з огляду на встановлення в ході розгляду обставини, не може бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , на підставі положення ст. 405 ЦПК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України. Правові підстави для виселення [PERSON] зі спірного житла на підставі ст. 157 ЖК України також відсутні, оскільки в ході розгляду справи не здобуто жодних доказів того, що останній систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших спільне проживання з ними. Посилання сторони відповідача на здійснення щодо позивача судового провадження за ознаками вчинення ним домашнього насильства суд до уваги не приймає, оскільки постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2021 року у справі № 161/20974/21 провадження відносно [PERSON] за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було закрите в зв`язку відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, тобто з реабілітуючої обставини (Том 2, а.с. 7-8). У свою чергу, долучене до зустрічного позову листування у мобільному застосунку «Вайбер» суд до уваги не приймає, оскільки такий доказ поданий із порушенням порядку, передбаченого ст. 100 ЦПК України, а відтак в розумінні ст. 77-78 ЦПК України є належним та допустимим доказом (Том 2, а.с. 9-16). Тобто, [PERSON] та її представником в ході розгляду справи не доведено того, що [PERSON] вчиняє будь-які із дій, перелічених у ст. 116 ЖК України, які б давали підстави для його виселення зі спірного житла. Доводи сторони відповідача про наявність у [PERSON] іншого житла суд до уваги не приймає, оскільки позивач, який з 30.11.2007 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 18.03.2024 року у справі № 566/150/24, яке набрало законної сили 18.04.2024 року, останнього було визнано втратившим право на користування вказаним житловим будинком (Том 2, а.с. 92-94, 99-100). З приводу посилань сторони відповідача у зустрічному позові на необхідність захисту свого права власності суд наголошує на такому. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] вселилася до спірного житлового будинку як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає близько 20 років, на даний час співвласниками будинку є колишня дружина позивача, з якою у них є спільна неповнолітня датина, а також її (відповідачки) брат, а тому оцінивши виселення [PERSON] на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права на користування житлом підлягає задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом слід відмовити повністю. З огляду на вищенаведене та у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. по 605 грн. 60 коп. із кожного з відповідачів.

Outcome: approved