Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

У жовтні 2023 року позивачка звернулася до суду з указаною позовною заявою, вимоги якої збільшила під час розгляду справи, та остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04\~лютого 2015 року по 13 жовтня 2021 року у розмірі 326\~241,34 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 липня 2023 року по 24 липня 2023 року в розмірі 1488,90 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2023\~року по 30 квітня 2024 року в розмірі 85\~462,86 грн, а також 413\~193,10 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої вимушеним прогулом та затримкою розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Технополіс-1» з 17\~жовтня 2014 року, працювала на посаді продавця-консультанта, але починаючи з 04 лютого 2015 року, роботодавець безпідставно та незаконно не допускав [PERSON] до роботи та внаслідок вимушеного прогулу її було незаконно звільнено. Так, 04 лютого 2015 року відповідач незаконно звільнив позивачку з роботи та поновив лише 13 жовтня 2021\~року, при цьому не оплативши час вимушеного прогулу. У зв`язку з грубим порушенням роботодавцем трудового законодавства [PERSON] вимушена була звільнитися із займаної посади. Починаючи з 04 лютого 2015 року, роботодавець не надавав [PERSON] наказу про звільнення, а також належно оформлену трудову книжку в день звільнення, тобто 04\~лютого 2015 року. Лише 01\~листопада 2018 року видано наказ № Т01/01/11/008 про звільнення позивачки за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17\~червня 2020\~року у справі № 740/5689/18 визнано незаконним наказ ТОВ\~«Технополіс-1» №\~Т01/01/11/008 від 01 листопада 2018 року про звільнення [PERSON] на підставі п.\~4 ст. 40 КЗпП України та стягнуто на її користь 50\~000,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року вищевказане рішення суду змінено, стягнуто з ТОВ «Технополіс-1» на користь [PERSON] 121\~419,76 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). Судами в указаній цивільній справі встановлено, що в період з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018\~року у позивачки виник вимушений прогул, за час якого з товариства стягнуто на її користь середній заробіток у розмірі 121\~419,76 грн. У цій частині судове рішення відповідачем виконано. 28 квітня 2021 року відповідач видав наказ №\~Т01/28/04/002, який [PERSON] отримала 13 жовтня 2021 року, про скасування наказу №\~Т01/01/11/008 від 01.11.2018 про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та скорегування табелю обліку використання робочого часу за час вимушеного прогулу та забезпечення відповідних виплат. Тобто фактично відповідач поновив позивачку на роботі лише 13\~жовтня 2021\~року. Суди правильно встановили факт її вимушеного прогулу за період з 04 лютого 2015\~року по 01 листопада 2018 року, та апеляційний суд стягнув на її користь середній заробіток у розмірі 121\~419,76 грн. Але за період з дня вимушеного прогулу (04 лютого 2015 року) до дня фактичного поновлення її на роботі (13 жовтня 2021\~року) розмір посадового окладу збільшувався, а тому при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, що було передбачено п.\~10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08\~лютого 1995 року № 100 (виключено 12.12.2020 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №\~1213 від 09.12.2020). Ураховуючи коефіцієнт коригування та розмір середнього заробітку, ТОВ\~«Технополіс-1» мало б виплатити [PERSON] за період з 04.02.2015 по 13.10.2021 року 447\~661,10 грн. Однак ураховуючи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 06\~квітня 2021 року з відповідача на користь позивачки стягнуто 121\~419,76 грн, то середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування становить 326\~241,34 грн. 22 жовтня 2021 року товариством видано наказ № Т0100000019 про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Після закінчення відпустки, 19.07.2023 позивачка вийшла на роботу за адресою підрозділу відповідача в м. Ніжині та подала заяву про звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства. При цьому ні наказу, ні трудової книжки їй не надано. Лише 24.07.2023 вона отримала лист із наказом про її звільнення та повідомлення про те, що свою трудову книжку вона може забрати в одному із підрозділів роботодавця. 25.07.2023 [PERSON] отримала трудову книжку, однак роботодавець відмовився внести до неї запис відповідно до законодавства, що днем звільнення є день вручення трудової книжки, виданої із затримкою, а також відмовився виплатити середній заробіток за період затримки видачі трудової книжки з 19.07.2023 по 24.07.2023, що за підрахунками позивачки становить 1488,90 грн. Оскільки відповідач як роботодавець не здійснив виплати усіх належних звільненому працівнику сум у строк, визначений ст. 116 КЗпП України, то згідно зі ст.\~117 КЗпП України має виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 85\~462,86 грн. Внаслідок грубих порушень ТОВ «Технополіс-1» трудового законодавства позивачка зазнала моральної шкоди, дії відповідача призвели до негативних змін в її житті, викликати душевні, психічні страждання, що виражалися проблемами в сім`ї, в спілкуванні з друзями, призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків. Заробітна плата позивачки була невеликою, практично на рівні мінімальної, якої вистачало лише на нагальні потреби, а тому своїми діями роботодавець позбавив [PERSON] життєвого необхідного мінімуму, у зв`язку з чим вона просила стягнути з товариства на свою користь 413\~193,10 грн на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29\~березня 2024\~року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 30 квітня 2024 року 11-00 год., яке в подальшому відкладено на 29 жовтня 2024 року 14-00 год. У відзиві на позовну заяву представник ТОВ «Технополіс-1» вважав позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції у справі №\~740/5689/18 не встановлено, що позивачка була звільнена 04.02.2015, отже, з цього періоду почався строк вимушеного прогулу. При цьому в справі №\~740/5689/18 з ТОВ «Технополіс-1» стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018\~року в розмірі 121\~419,76 грн. За таких обставин, у суду відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин, адже існування вказаних обставин підтверджують судові рішення, які не можуть бути поставлені під сумнів. Оскільки Чернігівським апеляційним судом прийнято постанову від 06.04.2021 у справі №\~740/5689/18, якою вже стягнуто з товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 121\~419,76 грн, то позовна вимога в цій частині направлена на перегляд рішення, яке набрало законної сили, що є безпідставним та не підлягає задоволенню. Крім того, згідно з матеріалами виконавчого провадження №\~66282940 заява позивачки разом з виконавчим листом надійшла до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 26.07.2021, і 27.07.2021 відкрито виконавче провадження № 66282940. Разом з цим 03.08.2021 виконавче провадження № 66282940 було закрито в зв`язку із повним фактичним виконанням. Таким чином, жодних затримок примусового виконання рішення суду не відбулося, тому підстав коригування суми вже стягнутого середнього заробітку згідно зі ст. 236 КЗпП України немає. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 по 24.07.2023 у розмірі 1 488,90 грн, то 19.07.2023 після закінчення у позивачки відпустки по догляду за дитиною до трьох років, вона з`явилася за місцем роботи та надала заяву про припинення трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю) та після цього покинула місце роботи, що підтверджується актом від 19.07.2023. Повноважень на пересилання трудової книжки поштою позивачка відповідачу не надавала. У той же день позивачці надіслано листа №\~51, яким запропоновано прийти до місця роботи або до центрального офісу та отримати трудову книжку. 25.07.2023 [PERSON] з`явилася за місцем роботи та отримала трудову книжку, що підтверджується розпискою від 25.07.2023. При цьому в розписці позивачка погодилась, що претензій до відповідача немає. Таким чином, оскільки 19.07.2023 [PERSON] не працювала, в день звільнення позивачка була повністю розрахована, порушення роботодавцем прав працівника здійснено не було, то відсутні підстави для стягнення з товариства на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 по 24.07.2023. Так, 19.07.2023 після закінчення у позивачки відпустки по догляду за дитиною до трьох років, вона з`явилася за місцем роботи та надала заяву про припинення трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та після цього покинула місце роботи, про що складено відповідний акт. Незважаючи на безпідставність заяви (відсутність підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України), відповідач погодився на такі несправедливі вимоги позивачки, та 19.07.2023 видав наказ №\~Т01/19/07/001 від 19.07.2023, яким припинив трудові відносини з позивачкою. У той же день роботодавець провів всі розрахунки з [PERSON] , а саме сплатив вихідну допомогу у вигляді тримісячного середнього заробітку, компенсацію за дні відпустки, що за вирахуванням ПДФО, військового збору становило 44 728,72 грн, а тому указана вимога позивачки є безпідставною. Щодо доводів позивачки про завдання їй моральної шкоди, то у позовній заяві не наведено достатніх та обґрунтованих доказів, яким чином [PERSON] було спричинено фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, чи інших страждань, а тому задоволення позовних вимог у цій частині також є безпідставним та незаконним. Крім цього, на порушення вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, якою встановлено тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового строку, позивач не навів жодних поважних причин пропуску вказаного строку для звернення до суду. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Івашко В. В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, при цьому пояснив, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 червня 2020\~року визнано незаконним наказ відповідача про звільнення позивачки з роботи на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, яке було змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року лише в частині стягнення з відповідача на користь позивачки розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнуто 121\~419,76 грн. Спір у вказаній справі виник на підставі того, що вищевказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 06.04.2021, однак наказ про поновлення [PERSON] на роботі видано 24.04.2021. При цьому позивачка отримала цей наказ поштовою кореспонденцією лише 13.10.2021, після чого звернулася до відповідача. Зазначив, що факт вимушеного прогулу встановлено в описовій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 червня 2020 року. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Білека Ю. І. не визнав позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивачка у 2015 році фактично не звільнялася, у неї та роботодавця виник конфлікт. За твердженням представника відповідача, розгляд справи № 740/5689/18 в суді апеляційної інстанції відбувався без участі представника ТОВ\~«Технополіс-1». Отримавши постанову суду, товариством на наступний день, а саме 28.04.2021, скасовано наказ про звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Після цих обставин позивачка фактично не працювала у роботодавця, оскільки подала заяву про надання їй відпустки за доглядом за дитиною. Потім у 2023 році після закінчення відпустки вона звернулася із заявою про те, що хоче звільнитися за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У зв`язку з існуванням конфлікту між сторонами, керівництво ТОВ\~«Тенополіс-1» прийняло рішення про звільнення позивачки з роботи на підставі ч.\~3 ст. 38 КЗпП України. У день звільнення [PERSON] не працювала, тільки подала заяву та покинула робоче місце, у зв`язку з чим складено відповідний акт. Через такі дії [PERSON] товариство фактично не змогло видати наказ, трудову книжку, провести відповідні розрахунки з нею, а тому на наступний день направило їй відповідного листа. При отриманні трудової книжки, вона зазначила в розписці, що претензії до роботодавця не має. У відповідача немає прострочення примусового виконання рішення суду про стягнення з нього на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відразу після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження проведено всі відповідні розрахунки. Представник відповідача зазначив, що підстав виплачувати [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу її поновлення немає, оскільки такі виплати не входять до фонду оплати праці, для їх виплати необхідне рішення суду, якого станом на час розгляду справи немає. Крім того, відповідачу невідомо, можливо [PERSON] з моменту фактичного поновлення на посаді працювала на іншому підприємстві, можливо отримувала заробітну плату, а тому указана позовна вимога є безпідставною. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності,

Outcome: dismissed