Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

16 квітня 2024 року до Подільського районного суду м. Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 568720 від 22.01.2019 у розмірі 18796,88 грн. В обґрунтування позовний вимог позивач зазначає, що 22 січня 2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 568720 у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Також на сайті ТОВ «Авентус Україна» була зазначена процедура верифікації особистості та підтвердження заявки. Для цього необхідно підписати договір за допомогою одноразового паролю, який надходить позичальнику в СМС-повідомленні. При укладенні Договору про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019 року на фінансовий номер телефону відповідача був відправлений одноразовий ідентифікатор (зазначений у довідці про ідентифікацію), який був використаний для прийняття та підтвердження умов вищезазначеного договору. З метою укладення Договору про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019 року та отримання коштів, відповідач надав ТОВ «Авентус Україна» свої особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання. Згідно індивідуальної частини договору № 568720 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн. Всупереч умов індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту № 568720 та вимог закону, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 12476,00 грн., а саме: сума основного боргу - 6600,00 грн.; сума процентів - 2376,00 грн.; сума прострочених процентів - 0,00 грн.; сума пені - 3350,00 грн.; сума штрафів 150,00 грн. Заборгованість відповідача за кредитним договором № 568720 від 22.01.2019 року - 12 476,00 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних - 1 124,62 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 5 196,26 грн. Разом заборгованість становить - 18 796,88 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за Договір про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019 року за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора стосовно відповідача. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 18.04.2024 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23 липня 2024 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 29.08.2024 року до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» в якій представник повідомляє, що змінено назву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 25.07.2024 загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (Код ЄДРЮОФОПГФ: 38750239) прийнято рішення про зміну назви на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (Код ЄДРЮОФОПГФ: 38750239). Представник позивача в судове засідання не з`явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи без представника ТОВ «Він Фінанс». 22.08.2024 відповідач звернувся до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, після чого був ознайомлений з ними, а 23.08.2024 звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи, призначеного на 13:00 год. 23.08.2024 для надання часу для підготовки відзиву. Повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за місцем реєстрації, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов до суду не надходили. 24.09.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Грибовод В.В. звернувся до суду з заявою про надання доступу до електронного суду для ознайомлення з матеріалами справи. Як вбачається із скриншому даних обліково-статистичної картки на цивільну справу (позовне провадження) № 758/4587/24 дані про представника відповідача - адвоката Грибовода В.В. 25.09.2024 12:20:12 були додані секретарем судового засідання до обліково-статистичної картки даної справи. 15.10.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Грибовод В.В. повторно звернувся до суду з заявою про надання доступу до матеріалів справи в системі Електронного суду в якості представника відповідача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Грибовод В.В. повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки до його електронного кабінету в Електронному суду, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів та за згодою представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 січня 2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] підписано Договір № 568720 про надання фінансового кредиту. Відповідно до п.п. 1.1 - 1.6 Індивідуальної частини договору № 568720 про надання фінансового кредиту визначено, що Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 0.9 % (нуль кома дев`ять процентів) від суми кредиту за кожний день користування кредитом (328,50 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору. Сукупна вартість кредиту складає 118,00 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 8260,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 18,00 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 1260,00 грн. (у грошовому виразі). Строк дії договору 20 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Кредит надається строком на 20 днів. Кредит надається шляхом: перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи. Клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400,00 (чотириста) гривень 00 копійок, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). Кредитний Договір №. 568720 від 22.01.2019 був укладений з відповідачем у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні Договору №. 568720 від 22.01.2019 року на фінансовий номер телефону відповідача був відправлений одноразовий ідентифікатор (зазначений у довідці про ідентифікацію), який був використаний для прийняття та підтвердження умов вищезазначеного договору. Також на сайті ТОВ «Авентус Україна» була зазначена процедура верифікації особистості та підтвердження заявки. Для цього необхідно підписати договір за допомогою одноразового паролю, який надходить позичальнику в СМС-повідомленні. З метою укладення Договору про надання фінансового кредиту №. 568720 від 22.01.2019 та отримання коштів, відповідач надав ТОВ «Авентус Україна» свої особисті дані, а саме: адреса місця проживання (перебування), РНОКПП, номер та серія паспорта, що підтверджується довідкою про ідентифікацію позичальника, де зазначаються особисті дані відповідача, його фінансовий номер телефону, а також одноразовий ідентифікатор (opt-пароль), який був відправлений на фінансовий номер телефону відповідача із зазначенням дати банківського переказу. Згідно Додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019 Графік розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019, який підписаний [PERSON] електронно-цифровим підписом 22.01.2019 23:42:41, Клієнт [PERSON] , ІПН [NUMBER] : дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів: не пізніше 11.02.2019, сума кредиту - 7000,00 грн., сума нарахованих відсотків - 1260,00 грн., разом до оплати - 8260,00 грн. Для продовження строк користування кредитом необхідно сплатити - 1260,00 грн. 12.04.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (Фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) укладено Договір факторингу № 1, відповідно до п. 2.1, 2.3, 4.1 якого згідно умов цього Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Розмір оплати послуг Фактора за надання фінансування Клієнту за цим Договором за кожен Реєстр прав вимоги становить 100,00 грн. в т.ч. ПДВ 20%, що сплачується Клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного Реєстру прав вимог на банківський рахунок Фактора, зазначений у відповідному пункті цього Договору. Право вимоги переходить від Клієнта до Фактора на в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку. Пунктами 8.1 - 8.2 даного договору визначено, що цей Договір набуває чинності та всі права та обов`язки Сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін, та скріплення печатками (за наявності її у Сторони). Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього Договору та закінчується 31.12.2018 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Відповідно до розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення прав вимоги) за договором № 568720 від 22.01.2019, дата укладення договору факторингу 12.04.2018, сума основного боргу за кредитом - 7000,00 грн., проценти - 2376,00 грн., пеня - 3350,00 грн., інші штрафи - 150,00 грн., загальна заборгованість - 12476,00 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість за кредитним договором № 568720 від 22.01.2019 за період з 04.04.2021 по 04.04.2024, залишок заборгованості складає 12476,00 грн., сума збитків з урахуванням 3% річних - 1124,62 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 5196,26 грн., разом заборгованість становить - 18796,88 грн. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Положеннями ст. 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 514 ЦК України, визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Особа не може відступити право вимоги, яке їй не належить. За загальним правилом пункту 1 частини 1 статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, який апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. За змістом ч.1 ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Отже, відповідно до вимог чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. За таких обставин, станом на день укладення договору факторингу № 1 від 12.04.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» відповідач не був боржником ТОВ «Авентус Україна» та не мав перед ним будь-яких зобов`язань, оскільки договір позики був укладений після укладення договору факторингу (відступлення права вимоги). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Так, Договір про надання фінансового кредиту № 568720 був укладений 22.01.2019, при цьому договір факторингу № 1 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», на який посилається позивач як на підставу переходу права вимоги до боржника [PERSON] , укладено 12.04.2018 року, тобто, на момент укладення Договору факторингу № 1 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником. Жодних доказів того, що договір факторингу № 1 від 12 квітня 2018, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», з терміном дії до 31.12.2018, подовжувався, та діяв на час укладання 22 січня 2019 року Договору № 568720 про надання фінансового кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , та як наслідок цього у ТОВ «Авентус Україна» виникло право передачі вимоги за цим Договору № 568720 про надання фінансового кредиту до позивача на підставі договір факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, позивачем не надано та матеріали даної справи не містять. Також позивачем не надано суду реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку до Договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», підписаного уповноваженими особами ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», яким би підтверджувалося набуття ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 568720 від 22.01.2019, укладеним з [PERSON] . Крім того позивачем до позову не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача, зокрема, первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування ТОВ «Авентус Україна» [PERSON] на підставі договору № 568720 від 22.01.2019, банківських виписок тощо, хоча позивач був зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази на підтвердження обставин, що є підставою його позовних вимог. Також суд звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи дійсно кошти передані позичальнику у кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник позивача, клопотання про долучення додаткових доказів не заявляв. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19. ТОВ «Він Фінанс» не наведено об`єктивних причин неможливості подання доказів. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази набуття ТОВ «Він Фінанс» (до зміни найменування - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») прав кредитора за Договору № 568720 про надання фінансового кредиту від 22.01.2019, а отже, останнє позбавлене права пред`являти вимоги за вказаним договором, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . З огляду на викладене, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором № 568720 про надання фінансового кредиту від 22.01.2019 задоволенню не підлягають. Щодо клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Постанова від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «Він Фінанс», що має наслідком відмову у задоволенні позову, а відповідечем не заявлено про застосування позовної давності, питання щодо строків позовної давності до вимог позивача вирішенню судом не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed