Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

19 липня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Маніфою» про визнання договору недійсним, а також клопотання про витребування доказів. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 06 травня 2024 року від імені [PERSON] з ТОВ «Маніфою» було укладено договір позики № 7365818 на суму 25000,00 грн. Позивач зазначає, що договору вона не укладала, кредитні кошти не отримувала, а тому просить суд визнати зазначений договір недійсним та стягнути на свою користь з відповідача витрати понесені нею на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2024 року цивільну справу № 753/13966/24 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справа була передана судді 02 серпня 2024 року. 25 липня 2024 року до суду від позивача повторно надійшло клопотання про витребування доказів, а саме - інформації від АТ «Банк Кредит Дніпро» щодо власника банківської картки № [NUMBER] . Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 06 серпня 2024 року, позивач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відмовлено узадоволенні клопотань позивача про розгляд справи в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін та про витребування судом доказів у справі. 09 вересня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що договір між позивачкою та товариством було укладено відповідно до вимог ЗУ «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про електронну комерцію», шляхом створення позичальником 28 квітня 2023 року особистого кабінету в інформаційно-комунікаційній системі (далі - ІКС) товариства та подано заяву на отримання позики. Після заповнення позивачем анкети та подання заявки на оформлення позики, інформаційно-комунікаційною системою товариства здійснюється перевірка наданих даних за допомогою комплексного аналізу даних скорингової системи бюро кредитних історій, оператора мобільного зв`язку, а також інших доступних інформаційних ресурсів. Позичальником в ІКС надано свої особисті дані, зокрема ПІБ, номер мобільного телефону, дату народження, дані паспорту, адреса місця реєстрації. На підставі обраних позичальником параметрів позики товариством розміщено паспорт позики, який підписано позичальником електронним підписом одноразового ідентифікатора. Товариством опрацьовано заявку та прийнято рішення про надання позики, у результаті чого позичальником надано на ознайомлення та вивчення пропозицію укласти договір позики-оферту, що містить усі передбачені чинним законодавством істотні умови та необхідні реквізити. Позичальник, вивчаючи умови оферти, міг прийняти рішення про її прийняття або відмову у її прийнятті, тим самим відмовитись від укладання договору. Факт перерахування коштів підтверджується листом від ТОВ «Універсальні платежі рішення» № 2782_240724114016, де зазначено, що було успішно прийняті платежі 6 травня 2024 року на суму 25000 грн, маска карти [NUMBER] . Під час оформлення позики на контактний номер телефону, що належить позивачу було надіслано одноразовий ідентифікатор, вказаний факт підтверджується сформованими із системи товариства log file. Крім того, представник відповідача зазначив, що без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету та пароля кредитний договір між позивачем та відповідачем не було б укладено. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. 18 вересня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача вказав, що маска карти [NUMBER] належить банку АТ «Банк Кредит Дніпро» та згідно відповіді банку на адвокатський запит позивачка ніколи не була клієнтом банку, отже в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачкою коштів від відповідача. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що саме позивачем було застосовано будь-яким способом ідентифікатор електронного підпису, отримання саме позивачем цього ідентифікатора, входу саме позивача у ІКС товариства. Вказав, що договір від 6 травня 2024 року є недійсним, бо у позивачки не було волевиявлення на його укладання та коштів вона не отримувала. 30 вересня 2024 року від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача підтримав раніше викладені доводи у відзиві на позов та просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається із долучених до позову доказів, 6 травня 2024 року між [PERSON] та ТОВ «Маніфою» був укладений договір позики № 7365818, відповідно до умов якого позичальник отримує у власність кошти (позику) та приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі, відповідно до умов цього договору (пункт 2.1 договору). Пунктом 2.3 договору було визначено тип позики - довгострокова, сума позики 25000 грн, мета- придбання товарів для задоволення особистих потреб, строк - до 20 липня 2024 року. Дата надання позики- 6 травня 2024 року, дата повернення позики - 24 липня 2024 року, загальні витрати за позикою - 11250 грн. Також у пункті 2.4 договору було визначено проценту ставку за користування кредитними коштами. Звертаючись із позовними вимогами, позивач просить суд визнати цей договір позики від 6 травня 2024 року недійсним, оскільки вона його не підписувала та не мала волевиявлення на його укладання, тобто такий договір не укладався особисто нею та вона не отримувала кошти від відповідача за вказаним договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема , договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад подання позову про стягнення суми позики та відсотків за користування кредитними коштами). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи, що підставою для визнання договору позики недійсним позивачка зазначає саме те, що вона не мала волевиявлення на його укладання (не укладала, не підписувала, не отримувала кошти), тобто те, що договір є неукладеним, з огляду на викладену вище правову позицію ВП ВС, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed