Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

До Суворовського\~районного суду\~м.\~Одеси звернулась\~ [PERSON] \~із позовною\~заявою до\~ [PERSON] \~про визнання\~права власності\~за набувальною\~давністю,\~позивачка просить\~суд:\~визнати \~за позивачкою\~ [PERSON] \~право власності\~за набувальною\~давністю на\~ частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м. та надвірних господарчих споруд, зазначених літерами: 3 сараю, Г-літньої кухні, Д,Ж вбиралень, К- гаражу, Л-навісу, № 1-6, 8-10 огорожі, ІV-V цистерн, ІІ, ІІІ, ІV мостіння. Позивачка обгрунтовує позовні вимоги тим, що вона [PERSON] [INFO] , з 10.08.2002 року - 21 рік, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (підтвердження чого є довідка ОСН КМ «Жеваховський» №09, від 16.03.2023 року). Разом з нею в зазначеному домоволодінні проживали: Дід - [PERSON] , померлий [INFO] , баба - [PERSON] , померла [INFO] , дядько - [PERSON] , померлий [INFO] , та мама [PERSON] , померла [INFO] . Право власності на частку зазначеного домоволодіння було набуто на підставі Договору про право забудови, посвідченого Одеською обласною нотаріальною конторою 30 червня 1941 року за реєстром № 28554, виданого її діду [PERSON] , та на частку її бабусі [PERSON] . Після смерті діда, [PERSON] , у 1991 році, його частку успадкувала за заповітом його дочка, моя матір - [PERSON] . Після смерті баби [PERSON] , у 1994 році, її частку успадкувала за заповітом його дочка, моя матір - [PERSON] . Дана обставина підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30.10.1996 року Серії ААА № 476919, що зареєстровано в реєстрі за №3-1886 (Спадкова справа №134/1995), та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом Серії [NUMBER] , що зареєстровано в реєстрі за №3-1889 (Спадкова справа №112/1995), виданих четвертою Одеською державною нотаріальною конторою. Позивачка вказує, що за життя, мама [PERSON] - [PERSON] [INFO] , будучи повноцінним власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , склала на її ім`я Заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Галушко В.М., згідно якого належний їй житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, під [ADDRESS] , заповідала [PERSON] . Позивачка вказує, що після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , вона звернулась для оформлення спадщини за заповітом на все вищезазначене домоволодіння, до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, Фадєєвої Н.О., де 10 березня 2023 року при отриманні Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від нотаріуса дізналась, що 06 жовтня 1998 року державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Романовою В.В., на ім`я її двоюрідного брата [PERSON] [INFO] , що є громадянином республіки Білорусь і мешкає за адресою: [ADDRESS] - видано Свідоцтво про право на спадщину за законом Серії ААА № 937261, що зареєстровано в реєстрі за №1-1659 (Спадкова справа №275/1997 - на 14 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень, що знаходяться в [ADDRESS] , що належить громадянину [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого за заповітом, посвідченого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 11 травня 1990 року за реєстром №2-1345, був його син - [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі договору про право забудови, посвідченого Одеською обласною нотаріальною конторою 30 червня 1941 року за реєстром №28554, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під реєстром №130 (16172), на сторінці №80, книга №162. 21.08.2004 році [PERSON] , в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості » зареєстрував своє право власності на частку приватної спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , про, що було зроблено відповідний запис №16172 в книзі №162-81. У зв`язку із зазначеними обставинами [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 10 березня 2023 року, та зареєстрованого в реєстрі за №510, належить частки житлового будинку [ADDRESS] , який складається в цілому з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., та надвірних господарчих споруд, зазначених літерами: 3-сараю, Г-літньої кухні, Д,Ж -вбиралень, К- гаражу. Л- навісу, №1- 6,8-10 - огорожі, I,V, VI- цистерн, II, III, IV - мостіння. Право власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав за №325407188, від 10.03.2023 року, сформованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О. Дані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2023 р. відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання на 28 серпня 2024 року на 10 год. 30 хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 р клопотання представника позивачки [PERSON] - адвоката Коливай Сергія Васильовича, про витребування доказів задоволено, та витребувано від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради: інформацію щодо зареєстрованих прав власності співвласників на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: надати належним чином завірені копії правовстановлюючих документів власників: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 31.03.1968 р. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 20.02.2024 року на 12год. 15хв. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, про причини не явки суд не повідомила. У судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] адвокат Коливай С.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони по справі, заслухавши свідків [PERSON] , [PERSON] , суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю є не обгрунтований, є не доказаний, тому не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником частин житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, серія та номер 510, виданий 10.03.2023 р., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Н.О., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №325407188 від 10.03.2023 р. (а.с.16-17). На виконання ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 22.05.2023 року по цивільній справі, КП «БТІ та РОН» направили до суду письмову відповідь та письмовий витяг про реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] від 26.08.2004року. Відповідно до письмового витягу від 26.08.2024 року, який виданий КП «БТІ та РОН» від 26.08.2004 року, вбачається що відповідач [PERSON] - є власником частини будинку [ADDRESS] ( арк.сп.24). Відповідно до довідки про склад сім`ї та прописку від 16.03.2023 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , яка завірена підписом керівником ОСОН «Жеваховський» [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] надала в обґрунтування позовних вимог по справі письмовий звіт про незалежну оцінку вартості частини житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , - власником якого є відповідач [PERSON] ( арк.сп.40-41). Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328\~ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018р., по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за\~статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми\~статті 334 ЦК України\~не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відсутність будь-якого із названих елементів, свідчить про відсутність достатніх підстав для реалізації норм інституту набувальної давності. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2\~ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за\~законом\~мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не надала суду письмових доказів в обгрунтування позовних вимог. Також, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.263\~ЦПК\~України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю залишити без задоволення. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed