Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

16 липня 2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: -звільнити з-під арешту, накладеного постановою про накладення арешту на майно від 29.02.2012 року у кримінальній справі №06-100003, винесеною слідчим з особливо важливих справ військової прокуратури Військово-Морських Сил України Мавдриком М.Я., квартиру [ADDRESS] ; -припинити (зняти) вказане обтяження №12230310 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 09.06.2011 року. Як зазначає позивач, їй стало відомо про зареєстроване 01.03.2012 року обтяження вказаної квартири на підставі постанови про накладення арешту на майно від 29.02.2012 року у кримінальній справі №06-100003, винесеного слідчим з особливо важливих справ військової прокуратури Військово-Морських Сил України Мавдриком М.Я. Позивач в позові вказує, що відсутні підстави для накладення арешту та обтяження квартири оскільки на момент накладення на неї арешту квартира не належала підозрюваному [PERSON] . Крім того, вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 11.11.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими повноваженнями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] від відбування покарання звільнено і встановлено випробувальний термін - один рік шість місяців. На підставі ст. 76 КК України покладено на [PERSON] обов`язки. На підставі ст. 49 КК України звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Цивільний позов заявлений військовою прокуратурою ВМС України про стягнення збитків у сумі 8 604 743,41 грн. залишено без задоволення. Однак вироком суду не було вирішено питання скасування арешту квартири [ADDRESS] . Отже, оскільки вироком суду не було вирішено питання про скасування арешту з квартири, накладений арешт порушує право позивача на вільне розпорядження власним майном, тому позивач для захисту порушеного права звернулася до суду з цим позовом. 09.08.2024 року до суду надійшов відзив Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначив представник, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону не є належним відповідачем у справі. 23.08.2024 року до суду надійшов відзив Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог так як вимоги заявлено до неналежного відповідача. 12.09.2024 року до суду надійшов відзив Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог так як позов заявлено до неналежного відповідача. 12.09.2024 року до суду надійшов відзив Офісу Генерального прокурора в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог оскільки Офіс Генерального прокурора не є належним відповідачем. Відповідь на відзиви до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Представник Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав неналежності відповідача. Представники Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в судове засідання не з`явились, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, врахувавши заяви сторін, вислухавши представників сторін, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири від 09.06.2011 року належить на праві власності [PERSON] . З інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 01.03.2012 року о 14:47:36 Кримською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження за №12230310 квартири [ADDRESS] на підставі постанови про накладення арешту на майно від 29.02.2012 року у кримінальній справі №06-100003, винесеної слідчим з особливо важливих справ військової прокуратури Військово-Морських Сил України Мавдриком М.Я. Крім того, з витягу вбачається, що власником вказаної квартири на момент реєстрації обтяження зазначено [PERSON] . Вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими повноваженнями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на один рік.На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] від відбування покарання звільнено і встановлено випробувальний термін - один рік шість місяців. На підставі ст. 76 КК України покладено на [PERSON] такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; періодично з`являтися до органу кримінально-виконавчої системи для реєстрації; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання. На підставі ст. 49 КК України звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Обраний засудженому [PERSON] запобіжний захід у виді підписки про невиїзд - скасовано. Цивільний позов заявлений військовою прокуратурою ВМС України про стягнення збитків у сумі 8 604 743,41 грн. залишено без задоволення. Вирок набрав законної сили. З тексту вироку вбачається, що при вирішенні питання про скасування арешту майна, судом не було вирішено питання щодо квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, що передбачений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому відповідно до ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Перелік способів захисту прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. У силу положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент накладення арешту на квартиру, вона не належала на праві власності [PERSON] , вироком суду не було вирішено питання про скасування арешту, на даний час відпала необхідність в арешті квартири, враховуючи покарання, яке застосоване до [PERSON] , тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині звільнення з-під арешту, накладеного постановою про накладення арешту на майно від 29.02.2012 року у кримінальній справі №06-100003, винесеного слідчим з особливо важливих справ військової прокуратури Військово-Морських Сил України Мавдриком М.Я., квартири [ADDRESS] . В той же час суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в частині припинення (зняття) обтяження №12230310 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки звільнення з-під арешту є підставою для припинення обтяження. Щодо належності/неналежності відповідачів варто зазначити, що Головне управління Державної податкової служби у Херсонській області, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону, Херсонська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону не є належним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступниками ліквідованої військової прокуратури Військово-морських Сил України та не порушували права позивача. В той же час, так як військова прокуратура Військово-морських Сил України станом на лютий 2012 року входила до структури Генеральної прокуратури України, після ліквідації військової прокуратури Військово-морських Сил України на підставі наказу Генеральної прокуратури України №100ш від 11.06.2012 року не було визначено її правонаступника, а працівників ліквідованої військової прокуратури зараховано до резерву Генеральної прокуратури України, Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України, що встановлено численною судовою практикою, тому суд приходить до висновку що в даній справі єдиним належним відповідачем є Офіс генерального прокурора. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial