Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

26.12.2023 АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, припинення права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення. Свої вимоги мотивувало тим, що 31.05.2018 між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ФГ\~«Колос» було укладено кредитний договір № 310518-А/Ф, відповідно до якого Банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 2\~000\~000,00 грн. на строк до 01.11.2018. З метою належного виконання позичальником обов`язків за кредитним договором, між банком та директором позичальника [PERSON] було укладено договір поруки № 310518-П/2 від 31.05.2018, згідно з яким на останнього покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником у повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором. В зв`язку з порушенням умов договору, банк направляв до позичальника та [PERSON] вимоги про погашення заборгованості від 08.01.2019. Зазначені вимоги були проігноровані, відповідно станом на 31.01.2019 виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 2\~357\~600,92 грн. В зв`язку з цим 14.02.2019 банк звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з ФГ\~«Колос» вказаного розміру заборгованості. До відкриття провадження у справі банк звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, проте ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2019 у справі № 915/240/19 суд відмовив у задоволенні такої заяви. 02.05.2019 банк звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з поручителів, в тому числі з [PERSON] . В забезпечення даного позову банк звернувся до суду із заявою про накладення арешту на кв. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.05.2019 у справі № 915/1287/19 у задоволенні заяви банку про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою цього ж суду від 21.05.2019 відкрито провадження у справі №\~915/1287/19 за позовом банку до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 2\~257\~600,92\~грн. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 позовні вимоги банку задоволено повністю. 17.12.2019 приватним виконавцем Довгань В.В. відкрито виконавче провадження №\~60901037 з примусового виконання даного судового рішення щодо [PERSON] . Станом на час подання позову рішення суду виконано частково, заборгованість становить 2\~104\~640,11 грн. Як згодом стало відомо позивачу, під час розгляду справи Господарським судом Миколаївської області за позовом банку про стягнення заборгованості з [PERSON] , ним було укладено правочин, спрямований на відчуження кв. [ADDRESS] . 05.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений ПН ММНО [PERSON] . При цьому банк звертає увагу, що сторони спірного договору фактично не здійснювали розрахунки за його виконання, а уклали його з метою уникнення звернення стягнення на спірну квартиру. Згідно умов договору вартість квартири сторонами була визначена в розмірі 516\~600,00\~грн., які продавець начебто отримав від покупця до підписання цього договору. Однак вказане положення договору не відповідає вимогам законодавства, оскільки розрахунки між фізичними особами на подібну суму повинні виконуватись виключно в безготівковій формі. На переконання банку, вказана обставина підтверджує, що фактично передачі грошових коштів не відбулось, договір спрямований на уникнення відповідачем [PERSON] від виконання своїх зобов`язань перед АТ «Банк Кредит Дніпро». В подальшому 30.03.2020 відповідач [PERSON] подарував спірну квартиру своїй доньці [PERSON] . При цьому сторони оцінили дарунок у 20\~000,00 грн. Однак оскільки [PERSON] не мав права на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, цей правочин було укладено лише з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання, [PERSON] у встановленому законом порядку не здійснив оплату за придбання квартири у безготівковій формі, [PERSON] не перестав бути власником квартири і навіть після її неправомірного відчуження [PERSON] не став власником спірного майна, тому не набув права на розпорядження цим майном в майбутньому. Тобто відповідач [PERSON] , достовірно знаючи про факт існування невиконаного зобов`язання перед банком та наявність судового спору про стягнення з нього заборгованості, з очевидною метою приховати своє нерухоме майно від звернення на нього стягнення кредитором, а також з метою ухилення від виконання рішення суду, вчинив фраудаторний правочин щодо відчуження своєї квартири. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд: -визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 05.06.2019, реєстровий номер 404, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким продано кв.\~ [ADDRESS] , що посвідчений ПН ММНО [PERSON] ; -визнати недійсним договір дарування квартири від 30.03.2020, реєстровий номер 180, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким подаровано кв.\~ [ADDRESS] , що посвідчений ПН ММНО [PERSON] , та припинити право власності [PERSON] на вказану квартиру; -відновити становище, яке існувало до порушення, а саме шляхом повернення права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду; -стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 6\~441,60 грн. за подання позовної заяви, 1\~073,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.12.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Гавелі\~О.О. ( [ADDRESS] ) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 05.06.2019 купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , договір зареєстровано в реєстрі за № 404; витребувано у приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. (54050, м.\~Миколаїв, просп. Богоявленський, 308/1) належним чином посвідчені копії всіх матеріалів, які були надані при реєстрації/укладенні договору від 30.03.2020 дарування кв. [ADDRESS] , договір зареєстровано в реєстрі за № 180. Витребувані матеріали надійшли на адресу суду 18.01.2024 та 11.03.2024 відповідно. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.12.2023 задоволено заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову, накладено арешт на кв. [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.01.2024 представник позивача адвокат Ковриженко С.О. приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. У відповідності до ухвали суду від 18.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. 03.06.2024 від відповідачів [PERSON] , [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вони позовні вимоги не визнають та просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову посилаються на те, що відповідач [PERSON] є лише керівником ФГ «Колос», фактично найманим працівником, належне йому на праві власності майно не належить до статутного капіталі ФГ «Колос». Згідно ухвали Господарського суду Миколаївської області в задоволенні заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про накладення арешту на належне йому нерухоме майно було відмовлено. На переконання відповідачів, з позовної заяви не вбачається, що [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу був обізнаний про існування заяви про стягнення боргу у Господарському суді Миколаївської області. Також відповідачі вважали, що безпідставним є посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на ст. 234 ЦК України (фіктивний правочин). Вказували, що з урахуванням аргументів позовної заяви суд повинен визначитись з правовими нормами, що підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки вважають, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом не допускається. Також відповідачі вказували на те, що договір купівлі-продажу укладено між [PERSON] та [PERSON] , які не перебувають в родинних відносинах, відповідачі є добросовісними набувачами кв. [ADDRESS] . Окремо відповідачі висловлювали сумніви щодо повноважень АТ «Банк Кредит Дніпро» на звернення до суду з даним позовом. Також відповідачами було подано заву про продовження строку на подання відзиву, яку протокольно задоволено, вказаний відзив долучено до матеріалів справи. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.06.2024 в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута ФГ «Колос» арбітражного керуючого Багінського А.О. про передачу за підсудністю до Господарського суду Миколаївської області цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, припинення права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення відмовлено. У відповідності до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2024 представник позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» Левченко Ю.В. приймає участь у розгляді справи в режим відеоконференції. Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2024 в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута ФГ «Колос» арбітражного керуючого Багінського А.О. про залучення до участі у справі за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, припинення права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ФГ «Колос» та участь у розгляді справи в режимі відеоконференції відмовлено. 03.10.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Ільїна О.В. надійшли додаткові пояснення по справі, згідно яких [PERSON] позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилався на те, що в даному випадку відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу фіктивним. Для цього необхідно встановити умисел всіх сторін правочину. У разі, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Також представник відповідача зазначав, що сама по собі обставина звернення кредитора з позовом до суду про стягнення коштів з боржника на момент укладення оскаржуваного договору не дає права кваліфікувати такий правочин як фраудаторний, оскільки обставини, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, мають перевірятись в сукупності. На момент укладення договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] [PERSON] був її власником, мав право розпоряджатись нею на власний розсуд, спірне майно не мало жодних обтяжень, не перебувало під арештом. Оспорюваний договір укладено сторонами в належній формі, сторони приступили до його фактичного виконання, відповідач [PERSON] здійснив оплату визначеної договором суми коштів, зареєстрував за собою право власності та в подальшому [PERSON] , [PERSON] здійснювали дії, спрямовані на покращення стану спірного майна. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів та не встановлено в ході розгляду справи наявність будь-якого зв`язку (родинного чи бізнесового) між сторонами договору купівлі-продажу. Також відповідач зазначав, що відсутні законодавчо визначені норми, які передбачають необхідність подання сторонами договору на підтвердження проведення оплати довідки про покладення коштів на рахунок продавця чи іншого розрахункового документу для нотаріального посвідчення такого договору. 23.10.2024 представник АТ «Банк Кредит Дніпро» надав до суду заперечення на пояснення [PERSON] , згідно яких спростовує твердження відповідача та наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. В судовому\~засіданні представник\~позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» Левченко\~Ю.В., який приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позв задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ільїн О.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Також представник відповідача [PERSON] підтримав в судовому засіданні клопотання про виклик в судове засідання для допиту в якості свідка [PERSON] , яка є ФОП та здійснює підприємницьку діяльність в галузі продажу нерухомості, в задоволенні якого протокольного відмовлено 25.10.2024. Також просив поновити строк на подачу додаткових пояснень у справі від 03.10.2024 та доданих до них доказів та долучити їх до матеріалів справи. Протокольно вказане клопотання задоволено 25.10.2024. Протокольною ухвалою суду в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик свідка відмовлено. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх адвокат Мутьєв Д.В. в судове засідання не з`явились. 25.10.2024 нарочно до канцелярії суду надійшли клопотання від [PERSON] та [PERSON] про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] просив відкласти розгляд справи у зв`язку із хворобою, а відповідач [PERSON] у зв`язку із виконанням службових обов`язків на робочому місці, доказів чого не надали. При цьому, адвокат Мутьєв Д.В., будучи належним чином повідомленим про розгляд справи (т.2 а.с. 143) в судове засідання також не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Раніше, приймаю чи участь у розгляді справи адвокат Мутьєв Д.В. позов не визнавав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Неприпустимість зловживання процесуальними правами як принцип цивільного судочинства, п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК, забезпечується гарантіями дотримання судом усіх інших основних засад (принципів) цивільного судочинства, визначених у ч. 3 ст. 2 ЦПК. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст.\~45 ЦПК). Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі, є завданням саме державних органів (рішення Суду у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, №\~26976/06, від 20.01.2011). Враховуючи викладене суд вважає, що причини неявки відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судове засідання є неповажними. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів та їх представника, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 31.05.2018 між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ФГ «Колос» було укладено кредитним договір № 310518-А/Ф, відповідно до якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 2\~000\~000,00 грн. на строк до 01.11.2018. Згідно витягу з ЄДРПУО від 21.12.2023 засновником, кінцевим бенефіциарним власником та керівником ФГ «Колос» є [PERSON] (т. 1, а.с. 106-109). 31.05.2018, з метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено договір поруки № 310518-П/2, згідно якого на нього було покладено солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі його зобов`язань за кредитним договором. Боржником ФГ «Колос» зобов`язання за кредитним договором було порушено, в зв`язку з чим Банком на адресу позичальника та поручителя [PERSON] було направлено вимоги про погашення заборгованості за вих. № 53/1-18/2 та за вих.\~№\~53/1-18/3 від 08.09.2019, згідно яких вимагалось погашення заборгованості та повідомлялось, що в разі відмови банк буде змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав (т. 1, а.с. 110-140). Оскільки вищезазначені вимоги було проігноровано, та внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору, станом на 31.01.2019 виникла заборгованість в розмірі 2\~357\~600,92 грн. 14.02.2019 ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до ФГ «Колос» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 02.05.2019 ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, копію позовної заяви було направлено відповідачу [PERSON] у відповідності до положень ГПК України. Згідно ухвали Господарського районного суду Миколаївської області від 21.05.2019 відкрито провадження у справі № 915/1287/19 за вказаним позовом (т. 1, а.с. 47-53). При цьому згідно ухвали Господарського суду Миколаївської області від 06.05.2019 по справі № 915/1287/19 відмовлено у задоволенні заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову накладення арешту на нерухоме майно відповідачів (т. 1, а.с. 42-45). 17.09.2019 Господарським судом Миколаївської області постановлено рішення по справі № 915/1287/19 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення з них солідарно як з поручителів за договорами поруки №\~310518-П/1 від 31.05.2018 та № 310518-П/2 від 31.05.2018 заборгованості в розмірі 2\~357\~600,92 грн. (т. 1, а.с. 55-75). При цьому зі змісту вищезазначеного рішення та матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про розгляд справи №\~915/1287/19 про стягнення з нього заборгованості, він був належним чином повідомлений судом про розгляд справи, звертався до суду із відзивом на позовну заяву (т. 1, а.с. 125-131). В той же час, в період після відкриття Господарським судом Миколаївської області провадження у справі № 915/1287/19 та до постановлення рішення, а саме 05.06.2019, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН ММНО [PERSON] , згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив кв. [ADDRESS] (т. 1, а.с. 102-103). Згідно п. 4 договору продаж вчинено за 516\~660,00 грн., які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужувану квартиру. 30.03.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений ПН Вітовського районного нотаріального округу Реуковою Н.А., відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] кв. [ADDRESS] (т. 1, а.с. 104-105). 17.12.2019 приватним виконавцем Довгань В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60901037 з примусового виконання наказу №\~915/1287/19, виданого 21.10.2019 Господарським судом Миколаївської області про стягнення вищезазначеної заборгованості з [PERSON] на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» (т. 1, а.с. 77-78). Станом на теперішній час заборгованість в повному обсязі боржником не погашена, добровільне погашення грошових коштів, в тому числі начебто отриманих від продажу кв. [ADDRESS] , [PERSON] не здійснювалось. Відповідно до ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.\~717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст.\~203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3\~ЦК Украйни) Тлумачення, як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження №\~61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №\~337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16\~ЦК України не суперечать частині другій статті 58\~Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13\~Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для\~уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №\~369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу, дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за кредитним договором та договором поруки. Поручитель, який одночасно є учасником (засновником, керівником) фермерського господарства, що є боржником, та який відчужує майно на підставі договору на користь третьої особи після настання строку повернення кредиту, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). При розгляді даної справи судом встановлено, що 05.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кв.\~ [ADDRESS] . При цьому [PERSON] і як керівнику та кінцевому беніфіціарному власнику ФГ «Колос», так і як фізичній особі-поручителю, було достеменно відомо про настання строків грошової вимоги АТ\~«Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором, подання останнім позовних заяв як до позичальника, так і до поручителя про стягнення кредитної заборгованості та відкриття відповідних проваджень у господарських справах. В добровільному порядку погашення кредитної заборгованості перед АТ «Банк Кредит Дніпро», в тому числі шляхом сплати грошових коштів, начебто отриманих від продажу вказаної квартири, боржник [PERSON] не здійснював. Поручитель, який одночасно є учасником (засновником) фермерського господарства, що є боржником, та який відчужує майно на підставі договору на користь третьої особи після настання строку повернення кредиту, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, вказаний договір підлягає визнанню недійсним, спрямованим на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20.08.2024 по справі № 700/337/23. При цьому суд враховує, що кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України),\~не допускається. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що передача грошових коштів [PERSON] [PERSON] за оскаржуваним договором купівлі-продажу фактично не відбулась, оскільки неспростовних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано, відповідне застереження підтверджене нотаріально, та діючим законодавством не встановлено імперативну вимогу, що передбачає подання сторонами договору на підтвердження оплати відомостей про внесення грошових коштів на рахунок продавця чи іншого розрахункового документа для нотаріального посвідчення угоди. Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] щодо того, що станом на час укладення договору купівлі-продажу не існувало жодного відкритого виконавчого провадження та судового рішення про стягнення заборгованості з нього, яке набрало законної сили, не було накладено арешт на належне йому майно, оскільки до обставин, які дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належить момент укладення договору. У цій справі вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулось після настання строку повернення кредиту, тому аргументи про відсутність виконавчого провадження чи судового рішення необґрунтовані, адже [PERSON] , за встановлених судом обставин, як поручитель, керівник і засновник фермерського господарства достеменно знав про настання строку повернення кредиту та подання відповідних позовів до суду. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач [PERSON] також посилається на те, що в ході розгляду справи не встановлені будь-які родинні (на підтвердження чого надає повідомлення від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) від 18.09.2024 за вих. №\~23.19-56/1496) та/або бізнесові зв`язки між ним та покупцем кв. [ADDRESS] [PERSON] . Проте укладення боржником договору про відчуження належного йому майна на користь третьої особи (яка не є його родичем) не виключає тієї обставини, що таки договір направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного судочинства як фраудаторного. Відповідно до ч. 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15\~Цивільного кодексу\~України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 6, 11 та 12\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202\~ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, усвідомлював наявність у нього зобов`язань фінансового характеру перед АТ «Банк Кредит Дніпро», та заздалегідь передбачав існування негативних наслідків для нього у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на таке майно, мав на меті приховання вказаного мана від кредитора, а тому не мав права на його відчуження, не перестав бути власником квартири проти протиправного її продажу, а тому [PERSON] не став правомірним власником спірного майна та не набув права на розпорядження ним в майбутньому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині визнання оскаржуваних договорів недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, з метою повернення майна боржнику задля забезпечення можливості звернення на нього стягнення, для повернення кредитора у становище, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину, суд вважає за можливе задовольнити вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду. Враховуючи наведені висновки суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід розподілити шляхом стягнення з відповідачів в рівних частках на користь АТ\~«Банк Кредит Дніпро» в розмірі 7\~515,20 грн. (6\~441,60 грн. + 1\~073,60\~грн.) по 2\~505,07 грн. з кожного. Згідно з частиною першою статті 158 ЦПК України,\~суд може\~скасувати заходи\~забезпечення позову\~з власної\~ініціативи або\~за вмотивованим\~клопотанням учасника\~справи. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що спір розглянутий судом та позов задоволено, проте клопотання сторін про скасування заходів забезпечення позову до суду не надходило, вжиті за ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.12.2023 заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved