Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] , в якому прохав визнати недійсним договір дарування від 02.07.2002 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. за реєстром №3733, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію права власності за договором дарування від 02.07.2002 та припинити право власності [PERSON] на 1/8 частку будинку [ADDRESS] . В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначив,\~що він є сином [PERSON] та [PERSON] . 08.05.2002 його мати [PERSON] отримала у спадщину 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього вона мала у власності будинку [ADDRESS] . Первісно дата смерті [PERSON] була зазначена помилково у свідоцтві про смерть як 03.07.2002 року. 11.02.2021 рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська встановлено факт точної дати смерті [PERSON] « [INFO] ». 06.04.2021 позивач отримав дублікат свідоцтва про смерть [PERSON] з вірною датою смерті « [INFO] ». В подальшому спадщина після померлої [PERSON] була розподілена спадкоємцями, які фактично її прийняли відповідно до ЦК УСРС 1963 року, що діяв на той час. Позивач фактично вступив у володіння спадковим майном, отримавши в порядку спадкування за законом від матері 1/8 частину будинку [ADDRESS] . Всі правовстановлюючі документи на майно померлої [PERSON] , її свідоцтво про смерть, тощо зберігав батько позивача [PERSON] . Позивач не мав доступу до вказаних документів. Дана обставина була встановлена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2021 по справі №204/1238/20. [INFO] [PERSON] помер. Після звернення до суду для виправлення помилкової дати смерті [PERSON] , отримання рішень, 27.04.2021 він звернувся до нотаріуса із дублікатом свідоцтва про смерть [PERSON] для отримання спадщини. Того ж дня нотаріусом було здійснено запит до БТІ. Відповідно до листа №5836 від 20.05.2021 він дізнався, що відповідачу належить частину будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 02.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. за реєстром №3733. З`ясувавши ці обставини, позивачу стало зрозуміло, що у власності його матері перебувала 1/2 частина будинку, яка мала увійти до складу спадщини. Крім того, позивачем встановлено, що його матір жодного договору дарування від 02.07.2002 здійснити не могла, оскільки її цивільна правоздатність була припинена 23.06.2002 у зв`язку зі смертю. Таким чином, після смерті [PERSON] , 23.06.2002 , будь-які видані довіреності на представництво її інтересів втратили чинність, а отже, укладання договорів від її імені неможливе. Таким чином, договір дарування від 02.07.2002 , відповідно до якого [PERSON] , яка померла [INFO] , дарує частку будинку відповідачці, не укладався, а отже жодних прав у відповідача на спірне майно не виникло. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 19.05.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. \~Ухвалою судувід 10.04.2024 витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» належно засвідчену копію договору дарування від 02.07.2002, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ЧерновоюО.І. за реєстром № 3733, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . \~Ухвалою суду від 25.01.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду 21.08.2024 до суду надійшли витребувані докази з КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації». \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник позивача адвокат Ліфлянчик С.І. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, відзиву на\~позовну заяву\~у встановлений\~судом строк\~без поважних\~причин не\~надала,\~заяв та\~клопотань не\~надходило,\~суд вважає\~можливим розглянути\~справу у\~відсутності відповідача\~за наявними\~у ній\~матеріалами,\~що містять\~достатньо відомостей\~про права\~і взаємовідносини\~сторін. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в том числі моральної шкоди. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.07.1970 року(а.с. 14). 08.05.2002 року [PERSON] отримала у спадщину після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього майна, [PERSON] мала у власності 1/2 будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про прийняття спадщини за законом від 08.05.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-1434.(а.с.15). [INFO] [PERSON] померла. Первісно дата смерті [PERSON] була зазначена помилково у свідоцтві про смерть як 03.07.2002 , що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11.02.2021 у справі 204/1238/20(а.с. 17-20). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2007 року у цивільній справі №2-1043/2007 було визнано право власності за [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] по 1/8 частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с. 23-24). Таким чином, прийнявши частину спадкового майна, позивач вважається таким, що прийняв всю спадщину, відповідно до вимог\~ЦК УРСР. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про смерть, видане Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 06.10.2015 , актовий запис № 102 (а.с. 25). 20.05.2021 позивач від нотаріуса отримав лист з Бюро технічної інвентаризації стосовно будинку, в якому було зазначено, що частка будинку [ADDRESS] була подарована 02.07.2002 його матір`ю відповідачці, зареєстрований в реєстрі за № 3733, зареєстрований в КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 488 за реєстровим № 195. (а.с. 26). \~В матеріалах справи знаходиться договір дарування від 02.07.2002 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черновою реєстровий № 3733, за яким [PERSON] подарувала 1/2 частину будинку [ADDRESS] [PERSON] , яка вже мала у власності 1/3 вказаного будинку на підставі Договору купівлі-продажу від 07.07.1971 року, посвідченого Третьою ДДНК за №1-1981 (а.с. 98). Позивач вважає, що 1/2 частка будинку [ADDRESS] , яка належала за життя його матері, мала увійти до спадкової маси майна, яке він успадкував, при цьому вважає, що договір дарування не міг бути укладеним, оскільки [PERSON] померла [INFO] , тоді як оспорюваний договір дарування посвідчений нотаріусом 02.07.2002 року. 24.12.2021 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення, з яким погодився Дніпровський апеляційний суд згідно постанови від 20.09.2022 року, відповідно до якого «Позивачем не враховано, що він не є власником спірного майна та не мав права титульного володіння цим майном раніше, а тому він не може звертатись до суду із віндикаційним позовом до володільця майна. Водночас [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що договір дарування спірної частини домоволодіння є нікчемним, оскільки був укладений від імені спадкодавці вже після її смерті, таким чином, позивач є заінтересованою особою та вправі звернутися до суду із позовом спрямованим на приведення сторін недійсного (оспорюваного) правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України),\~тому що\~від цього\~залежить подальша\~його можливість\~законно реалізувати\~свої права на спадщину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18 (провадження № 61-4964св19). Таким чином, узагальнюючи викладене, колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшла висновку про те, що позивачем у цій справі фактично оскаржується договір дарування частини нерухомого майна, який було укладено від імені спадкодавця вже після її смерті, а також колегією суддів встановлено у справі наявність спору про право позивача на спадщину та право власності на спірну частину будинку, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не наділений правом витребувати зазначене майно із незаконного володіння без наявного для цього віндикаційного позову встановленного та зареєстрованого права власності на спірне майно. При цьому, лише приведення сторін правочину до того стану, який саме вони мали до вчинення правочину у 2002 році, дозволить позивачу реалізувати свої спадкові права, шляхом оформлення прав на спадкове майно, що передбачає окреме судове провадження за іншим позовом [PERSON] , у відповідності до\~ст.16 ЦК України. За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов висовку, з чим погоджується і колегія суддів, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та інтересу шляхом витребування майна з незаконного володіння не є належним способом захисту у даних правовідносинах, а тому підстав для задоволення вказаних позовних вимог не має.»(а.с. 17-20, 27-34). За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач вважає договір дарування, укладений 02.07.2002 [PERSON] на користь обдарованої [PERSON] , таким, що дійсно порушує його спадкові права, вважаючи наявним своє право на частку у спадковому майні та яку було відчужено матір`ю на користь відповідача, такий правочин в силу положень ст.\~215,\~216 ЦК України, є оспорюваним заінтересованою особою, яка не була стороною правочину, якою в цій справі є позивач. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із наступного. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 ч. 2\~ст. 11 ЦК України). Частиною 1\~ст. 15 ЦК України,\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України,\~одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За приписами частин 1-3\~ст. 203 ЦК України,\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно\~ст. 717 ЦК України, 1. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 2. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ч. 1\~ст. 215 ЦК України,\~підставою\~недійсності правочину\~є недодержання\~в момент\~вчинення правочину\~стороною (сторонами)\~вимог,\~які встановлені ч. 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Таким чином, у судовому засіданні підтверджено належними та допустимими доказами, що наданий до матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», договір дарування\~будинку за адресою: [ADDRESS] , від 02.07.2002 року є нікчемним, оскільки обов`язкова державна реєстрація права власності [PERSON] \~\~на частику домоволодіння за договором дарування від 02.07.2002 відбувається і здійснюється приватним нотаріусом ДМНО Черновою реєстровий № 3733, 02.07.2002 року, від імені померлої особи та в інтересах померлої особи, цивільна правоздатність якої була припинена 23.06.2002 року, тобто вже після смерті [PERSON] . Згідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.08.2020 у справі № 385/344/16-ц: «У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до\~статті 204 ЦК України,\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій\~статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Разом з тим суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] \~\~про визнання недійсним договору дарування від 02.07.2002 є безпідставними, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав. Відповідно доч.3ст.26Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Оскільки, у судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості отримати спадщину у встановленому законом порядку з незалежних від нього причин, адже державна реєстрація права власності за договором дарування відбулася після смерті власника, тому суд вважає, що його право підлягає захисту в судовому порядку шляхом скасування державної реєстрації права власності за договором дарування частини домоволодіння [ADDRESS] від 02.07.2002, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. за реєстровим № 3733. Що стосується позовних вимог позивача про припинення право власності відповідача на 1/8 частину будинку [ADDRESS] , то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідні від позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за договором дарування. Згідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема визначено, що підставою для реєстрації зміни права власності є рішення суду.\~Тобто, на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації\~права власності\~за договором\~дарування державний реєстратор проводить реєстрацію припинення права власності та вносить відповідні відомості до реєстру речових прав. Отже, суду немає необхідності додатково зобов`язувати реєстратора вносити відповідні відомості до реєстру. За змістом ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на частку нерухомого майна та неможливість її оформлення у встановленому законом порядку, а його вимоги не суперечать чинному законодавству та не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість та часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат на правову допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога позивачу надавалась адвокатом Ліфлянчик С.І., який на підтвердження витрат позивача надав до суду договір про надання правової допомоги № 28/09/2022 від 28.09.2022 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Ліфлянчик С.І., счет на оплату №28.09.2022/1 від 28.09.2022 на суму 4\~000 грн. \~ Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та її необхідності для постановлення даного судового рішення, суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволено, то з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 2 977 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial