Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) як до законного представника неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (надалі за текстом - [PERSON] ), у якому просила визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язати [PERSON] зняти [PERSON] із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач повідомила, що їй та її сину [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) на праві спільної власності в рівних долях (по 1/2 частині) належить квартира [ADDRESS] . 03.07.2009 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014. Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , місце проживання якої було зареєстроване за місцем проживання її батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що Оболонським відділом ДРАЦС у місті Києві 11.01.2023 видано свідоцтво про смерть. У даний час в квартирі [ADDRESS] фактично ніхто не проживає, а відповідач разом з [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), позивач стверджує, що [PERSON] втратила право користування житлом за адресою [ADDRESS] , оскільки без поважних причин не проживає у квартирі, витрат на її утримання не здійснює, а домовленість про збереження права користування між власником квартири та законним представником [PERSON] відсутня. Позивач має намір продати свою частку квартири, але наявність реєстрації неповнолітньої дитини у зазначеній квартирі є перешкодою у здійсненні позивачем права власності на свою частку. [PERSON] категорично відмовляється зняти з реєстрації [PERSON] , вирішувати спір у позасудовому порядку не бажає, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. 13 серпня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення недоліків. 18 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 11.10.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник [PERSON] адвокат Шевченко В.І. зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву повідомив, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, станом на 02.10.2024 року заявленими спадкоємцями за законом щодо майна [PERSON] є: мати [PERSON] , яка є позивачем у даній справі, його син [PERSON] , а також його доньки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу, а отже, неповнолітня [PERSON] є співвласником зазначеної квартири з часу відкриття спадщини. З огляду на те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України регулює відносини між власником і членом сім`ї власника та не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, позовні вимоги одного співвласника про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування квартирою, є безпідставними. Крім того, представник [PERSON] зауважив, що реєстрація місця проживання одного із співвласників у квартирі жодним чином не перешкоджає позивачу здійснити продаж належної їй частки. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України). Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні або про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло № 1341 від 19 жовтня 2004 року, виданим Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності в рівних долях позивачу та [PERSON] (а.с. 10), 03.07.2009 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014 року (а.с. 15-17). Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.09.2009 року (а.с. 46). Місце проживання [PERSON] зареєстровано за місцем проживання її батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечувалось стороною відповідача у відзиві на позовну заяву. [INFO] [PERSON] помер, про що Оболонським відділом ДРАЦС у місті Києві 11.01.2023 видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Після смерті [PERSON] 27.03.2023 у Чотирнадцятій київській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.03.2023 (а.с. 49). Згідно з довідкою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори В. Мітрохіної № 2112/02-14 від 02.10.2024, станом на 02.10.2024 року заявленими спадкоємцями за законом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] є позивач, яка є матір`ю померлого, син померлого [PERSON] , а також доньки померлого: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Право на судовий захист передбачено ст. 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] набула право користування зазначеним житловим приміщенням як член сім`ї співвласника квартири [PERSON] , але на даний час проживає за іншою адресою і не здійснює витрат на утримання квартири. Водночас, суду не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач, а саме, відсутність [PERSON] у зазначеній квартирі, період відсутності, причини відсутності. Крім того, як встановлено судом з матеріалів справи, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, 27.03.2023 було заведено спадкову справу. Як вбачається з довідки державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори В. Мітрохіної № 2112/02-14 від 02.10.2024, [PERSON] є одним із заявлених спадкоємців за законом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч. 2 статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Водночас, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Встановлені у справі обставини підтверджують, що неповнолітня [PERSON] мала право користування спірною квартирою як член сім`ї співвласника на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України. Після смерті батька [PERSON] в установленому законом порядку прийняла спадщину, до якої входить частка у праві власності на спірну квартиру, а отже, правові підстави користування квартирою змінилась, а не припинились. З моменту відкриття спадщини неповнолітня [PERSON] як спадкоємець першої черги, яка прийняла спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, стала співвласником спірної квартири, набула право володіння і право користування спадковим майном, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини. Водночас, ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач, регулює відносини між власником і членом сім`ї власника та не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, а тому не може бути застосована до правовідносин, які склались між сторонами спору. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 346 ЦК України визначено такі підстави припинення права власності: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Судом з матеріалів справи не було встановлено наявність визначених 346 ЦК України підстав припинення права власності [PERSON] на частку у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] набула право на частку у праві власності на спірну квартиру і таке право не було припинено, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про зняття неповнолітньої [PERSON] із зареєстрованого місця проживання, суд зазначає наступне. Пунктом 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 (надалі за текстом - Порядок) визначено, що реєстрація місця проживання, зняття із зареєстрованого місця проживання, зміна місця проживання, скасування реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Відповідно до п. 50 Порядку, зняття із зареєстрованого місця проживання здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання, поданої особою або її законним представником (представником); 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із зареєстрованого місця проживання. Таким чином, позовна вимога про зняття з зареєстрованого місця проживання є похідною від позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право житловим приміщенням, у задоволенні якої судом було відмовлено. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання [PERSON] зняти [PERSON] із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , а відтак, необхідно відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed