Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації. 04.12.2023 р. позивачка надала суду позовну заяву, в якій змінила підставу позову та просила визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК України, як особу, яка більше року не проживає у спірному будинку та визнати [PERSON] особою, яка втратила право користування вказаним будинком на підстві ст. 116 ЖК України, стягнути з відповідача витрати, пов`язані із залученням свідків у сумі 2000,00 грн., витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. та судовий збір у сумі 1073,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . 05.02.1999 р. вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та проживала з ним та їх дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та її батьками, які на цей час померли, у вказаному будинку. З січня 2020 р. подружні стосунки з [PERSON] припинилися, на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2021 р. шлюб було розірвано. Після чого вони перестали вести спільне господарство, бути сім`єю, тобто відповідач [PERSON] перестав бути членом сім`ї позивачки. Крім того, відповідач [PERSON] після їх розлучення створив іншу сім`ю: 04.05.2022 р. зареєстрував шлюб з [PERSON] та проживав у неї за адресою: [ADDRESS] , але після її виїзду за кордон через військову агресію рф, відповідач знов почав проживати у позивачки в будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що він за цією адресою зареєстрований, при цьому веде себе зухвало та агресивно, часто зловживав спиртними напоями та створював щодо неї та дітей нестерпні умови для проживання. Вона неодноразово зверталася до поліції та суду про допомогу, відповідач неодноразово притягувався до відповідальності за ч.ч.1, 2 ст. 173-2 КупАП. Крім того, відносно відповідача кривдника [PERSON] 08.12.2022 р. складався терміновий заборонний припис, за яким на 5 діб було заборонено в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою позивачкою. Конфлікти та протиправні дії з боку відповідача продовжуються і до цього часу та носять системний характер. Таким чином, відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття з неюм, робить неможливим для інших осіб (позивачки та дітей) проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, їх молодша дитина має вади здоров`я, навчається в КУ «Інклюзивно-ресурсний центр «ІН-КИДС» Дніпровської міської ради. Таким чином, створення постійної конфліктної ситуації в сім`ї з боку відповідача створює постійну стресову ситуацію та негативно впливає на емоційний психологічний стан здоров`я дітей, та постійний стрес в сім`ї позивачки. У зв`язку зі стресовою ситуацією вдома позивачка зверталася з дитиною [PERSON] за соціально-психологічною допомогою до КЗ «Дніпропетровський Центр соціально-психологічної допомоги» ДОР. За результатами обстеження [PERSON] піддавалася психологічному тиску та фізичному насильству з боку свого колишнього чоловіка [PERSON] . Сварки, які влаштовує відповідач при дитині негативно впливають на розвиток дитини, яка при цьому вже має особливості розвитку психіки, та конфліктна поведінка відповідача може мати негативні наслідки як для позивачки так і для дітей. Колишній чоловік [PERSON] , [INFO] в спірному будинку зареєстрований з 29.04.2005 р. Реєстрація відповідача [PERSON] у домоволодінні позивачки носить формальний характер, та не створює для нього інших прав крім права проживання, яким він зловживає, та системно порушує правила спільного з нею життя, створює нестерпні умови для проживання з ним інших осіб, а саме власниці будинку позивачці з дітьми. Крім того, визнання відповідача втратившим право користування будинком не буде мати суттєвих негативних наслідків для нього, так як у нього вже є інша сім`я, де він може жити. Також він періодично їздить та ночує у своєї тітки [PERSON] у [ADDRESS] . Відповідач після розлучення з позивачкою перестав бути членом сім`ї позивачки, таким чином з цього часу проживання та користування відповідачем житловим будинком позивачки по суті є сервітутом в розумінні глави 32 ЦК України. Просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , як особу, яка більше року не проживає у спірному будинку більше року та як особу, яка порушує правила спільного проживання, стягнути з відповідача витрати, пов`язані із залученням свідків у сумі 2000,00 грн., витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. та судовий збір у сумі 1073,60 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 11.04.2023 р. прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. [PERSON] додатково пояснила, що відповідач періодично приходить в будинок, має від нього ключи, забирає речі, інколи ночує. В лютому-березні 2023 року відповідач ще інколи проживав в будинку, в листопаді 2023 року- також. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, у їх задоволенні просили відмовити, посилаючись на те, що позивач у своїй уточненій позовній заяві зазначає, що [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності набула згідно з договором купівлі-продажу від 11.02.1999 р. 1/3, за яким придбала будинок разом з батьками [PERSON] та [PERSON] . Реєстраційне посвідчення БТІ про право власності від 24.02.1999 р., записано в реєстрову книгу № 357 за реєстровим № 112. Інші 2/3 в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] . Вважають, що відповідно до додатку № 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних, затвердженої наказом N 121 від 09.06.98 р. Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України, такий документ як реєстраційне посвідчення БТІ про право власності від 24.02.1999 р., записано в реєстрову книгу № 357 за реєстровим № 112 ніколи не відносилось до документів, які підтверджують право власності на житловий будинок. До того ж, позивачем не долучено в якості доказів як до первісної позовної заяви так і уточненої позовної заяви, ані договору купівлі-продажу, який мав би підтверджувати право власності [PERSON] на 1/3 житлового будинку, ані документів, які підтверджують набуття права власності на 2/3 будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] , а це в свою чергу дає підстави вважати, що [PERSON] не є власницею будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., яка в свою чергу не відноситься до осіб, які мають право виселити з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Вважають, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, зокрема як за статтею 116 ЖК України та за статтею 405 ЦК України, у зв`язку з чим, у вимозі позивача про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку повинно бути відмовлено. Щодо користування відповідачем житловим приміщенням, яке на думку позивача є сервітутом. Спосіб захисту, як припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна не може бути застосовано позивачем у даній справі, адже як вже зазначалось позивачка не є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а припинення сервітуту може бути здійснено виключно власником майна, а тому вимога про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку на підставі ст. 406 ЦК України не може бути задоволена. Не погоджуються з доводами позивача про те, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , а також те, що [PERSON] є військовослужбовцем, який проходить службу у лавах ЗСУ та з початку широкомасштабного вторгнення рф, тобто з 24.02.2022 року, і весь цей час останній проходив військову службу, а станом на сьогоднішній день [PERSON] перебуває, лікарняному через отримане поранення, яке пов`язане із відсіччю збройної агресії рф, а тому останній аж ніяк не міг проживати за адресою: [ADDRESS] . До того ж, між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 205/7732/22 від 23.03.2023 року. На підставі вищевикладеного, [PERSON] має тільки одне житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , а посилання позивача на наявність в [PERSON] іншого житла не знаходить свого доказового підтвердження, що ще раз підтверджує на незаконність виселення відповідача, який є військовослужбовцем, з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач у своєму позові вказує, що [PERSON] систематично створював для [PERSON] невиносні умови для проживання спричиняючи постійні сварки, з приводу яких до [PERSON] було застосовано адміністративний вплив у таких справах № 205/8300/21 від 24.09.2021 р., 205/1900/22 від 30.03.2022 р., 205/9047/22 від 27.12.2022 р. Натомість, вищезазначені заходи адміністративного впливу не систематичного характеру, адже в останнє коли такий захід було застосовано, грудні 2022 року, у зв`язку з чим [PERSON] став на шлях до виправлення, і конфліктної обстановки з позивачем впродовж кінця 2022 та 2023 року відповідач не створював та не планує створювати. Тобто посилання позивача на системність створення відповідачем невиносних умов проживання не доказово не підтвердженні, а тому вищезазначене не може бути підставою для виселення відповідача без надання йому іншого житла. Відповідач за час свого життя у період шлюбу з позивачем та після шлюбу у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зробив капітальний ремонт даного житлового будинку, зокрема відповідачем було зроблено ремонт кухні, ванної кімнати, зали, встановлював тепла підлога, проводився капітальний ремонт та здійснив поліпшення (добудував додаткову житлову площу даного житлового будинку) стін за допомогою будівельних матеріалів, які відповідач купував за власний кошт, тобто даний будинок ремонтувався відповідачем тривалий час, на що вказують фото відповідної фізичної зміні статури відповідача, що в свою чергу говорить про те, що відповідач вклав титанічні зусилля задля того, щоб створити комфортні умови для проживання в житловому будинку для своєї сім`ї та дітей. Тобто [PERSON] , не може бути виселений з цього житла оскільки він має тільки одне житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , в якому створив належні умови проживання у житловому будинку для всієї сім`ї. Вимога про позбавлення права відповідача користування житловим будинком позивачки не є похідною від вимоги його виселення з житлового будинку без надання іншого приміщення, оскільки дані вимоги с різного характеру способи захисту, зокрема позивач намагається застосувати у даній категорії справ статті 71, 72, 116 ЖК України та статтю 406 ЦК України, що в свою чергу говорить про те, що позивач не може визначитись який саме спосіб захисту необхідно використовувати у даній категорії справ. Також, позивачем не вказано доказових підтверджень того, що вищезазначені вимоги є похідними, не навів відповідної судової практики, навіть належним чином не обґрунтував, чому саме вищевказані вимоги є похідними. Позивачем не доведено та не вказано у своїй уточненій позовній заяві про те, що у відповідача відсутні поважні причини його відсутності за місцем проживання, зокрема за адресою: [ADDRESS] . Відсутність [PERSON] понад один рік в житлову будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зумовлюється тим, що [PERSON] є військовослужбовцем, який проходить службу у лавах ЗСУ та з початку широкомасштабного вторгнення рф, тобто з 24 лютого 2022 року, і весь цей час останній боронить Україну від загарбників. Тобто дана обставина є поважною причиною не проживання [PERSON] в житловому будинку понад один рік, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Доводи позивача викладені у позовній заяві щодо не проживання відповідача суперечать поясненням наданих позивачем в судовому засіданні, яке було проведено 08.01.2024 року. Під час надання пояснень суду позивачка повідомила суду що відповідач має ключі від житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та періодично навідувався та повідомляв про своє бажання проживати в даному будинку після демобілізації так як немає іншого житла для проживання. Причинами тривалої відсутності відповідача у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] - є факт перебування [PERSON] на військовій службі за призовом по мобілізації, що підтверджується відповідною відміткою у військовому квитку відповідача. До того ж, пунктом 1 статті 71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках призову на військову службу під час мобілізації. Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України вказано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право а користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто на сьогоднішній день, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням можливо лише за двома статтями, зокрема за ст. 72 ЖК України та ч.2 cт. 405 ЦК України, але аж ніяк за ч. 2 статті 406 ЦК країни та статтею 116 ЖК України, як про це зазначає позивач, адже останній застосовує у своїй уточненій позовній заяві статтю 116 ЖК України, що не є вірним з огляду на те, що за статтею 116 ЖК України можливо лише виселення без наданням іншого житлового приміщення, при цьому, позивач в прохальній частині зазначає про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а це свою в свою чергу вказує на те, що нормативно-правове обгрунтування позову не відповідає заявленим вимогам у прохальній частині. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог по справі № 205/2067/23 у повному обсязі. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою сторін по справі, має з позивачкою та відповідачем нормальні стосунки. Знає, що сім`я [PERSON] жила скромно, відповідач не дуже намагався привести до ладу будинок, поводив себе агресивно до [PERSON] , коли знаходився в стані алкогольного сп`яніння, бачила поліцію біля будинку. [PERSON] перестав проживати в будинку після розлучення, але вона його декілька разів бачила після цього, він приходив до будинку, щjсь робив у дворі. [PERSON] приїджає до сина. Вона не може сказати чи є речі відповідача в будинку. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що будинок [ADDRESS] , належить їй та її померлим батькам у рівних частках, по 1/3 частці. Батьки померли і вона буде оформлювати спадкові права на їх частину будинку. [PERSON] продав свій будиночек в селі, вони купили машину. В спірний будинок відповідач вселився як її чоловік та був в ньому зареєстрований. Під час спільного проживання відповідач поводив себе агресивно по відношенню до неї та дітей, вона викликала поліцію, його притягували до адміністративної відповідальності. В 2022 році , коли почалась війна, [PERSON] мобілізували до ЗСУ, він проходив службу, до березня 2022 року він проживав у будинку, а потім - у військоматі, вони ще підтримували сімейні відносини, а в травні 2022 року [PERSON] уклав шлюб з іншою жінкою. В спірний будинок він приходив, в нього були ключі, міг залишитися на нічь. Останній раз ночував в будинку в листопаді 2023 року . Свої речі він періодично вивозив з будинку. Суд, вислухавши сторони, допитавши сввдків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячі з наступного. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу нерухомості від 11.02.1999 р. , зареєстрованого ТБ "Українська" реєстраційний номер №4288 від 11.02.19999 р., [PERSON] продав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] жилий будинк [ADDRESS] . Згідно реєстраційного посвідчення Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації від 24.02.1999 р., будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1999р., та записано в реєстрову книгу №357 за реєстровим №112. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 05.02.1999 р. виконкомом Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, актовий запис №2, [PERSON] та [PERSON] 05.02.1999 р. уклали шлюб. Після укладення прізвища присвоєні прізвища: чоловікові: [PERSON] , дружині [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 14.02.2012 р. Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №220, [PERSON] народився [INFO] . Батьки: батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2021 р. №205/6589/21, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 14.10.2022 р. Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №207, [PERSON] та [PERSON] 04.05.2022 р. зареєстрували шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 24.02.1999 р., БТІ записано в реєстрову книгу №357, за [PERSON] зареєстрований будинок [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 22.08.2002 р. відділом реєстрації смерті в м.Дніпропетровську обласного управління юстиції, актовий запис №6430, [PERSON] помер [INFO] у віці 50 років. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 16.12.2016 р. Ленінським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №2064, [PERSON] померла [INFO] у віці 59 років. Згідно довідки №1124 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана 22.02.2023 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , донька з 21.07.2017 р.; [PERSON] , [INFO] , син з 21.07.2017 р.; [PERSON] , [INFO] , уповноважений власник, співвласниця з 29.03.1999 р.; [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік з 29.04.2005 р. Згідно листа ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 20.01.2023 р. №43.3/291, [PERSON] зверталася до ВП зі скаргами на колишнього чоловіка [PERSON] , який систематично вчиняє сварки за адресою її мешкання. Дані звернення були зареєстровані в ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області до ЖЕО 25986 від 21.08.2021 р., ЖЕО 1791 від 21.01.2022 р., ЖЕО 3208 від 09.02.2022 р. та ЖЕО 31120 від 08.12.2022 р. В ході розгляду: ЖЕО 25986 від 21.08.2021 р. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (протокол ВАБ854745 від 09.09.2021р.); ЖЕО 1791 від 21.01.2022 р. та ЖЕО 3208 від 09.02.2022 р. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП (протокол ВАВ086633 від 21.02.2022 р.); ЖЕО 31120 від 08.12.2022 р. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (протокол ВАВ546669 від 08.12.2022 р.). Дані адміністративні протоколи було спрямовано о Ленінського районного суду м.Дніпропетровська для прийняття рішення. Згідно термінового заборонного припису стосовно кривдника АА№321031 від 08.12.2022 р., [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб з 18-00 год. 08.12.2022 р. по 18-00 год. 13.12.2022 р. Згідно довідки КУ «Інклюзивно-ресурсного центру «ІН-КИДС» Дніпровської міської ради, [PERSON] у 2019 р. пройшов комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини та відвідував корекційно-розвиткові заняття з вчителем-дефектологом, вчителем-логопедом та вчителем-реабілітологом на базі КУ «Інклюзивно-ресурсного центру «ІН-КИДС» Дніпровської міської ради. Мати [PERSON] пішла працювати асистентом вчителя до свого сина к КЗО «СЗШ №84» ДМР. Згідно довідки №13 від 14.02.2022 р. КЗ «Дніпопетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, зі слів [PERSON] , остання піддавалася психологічному тиску та фізичному насильству з боку колишнього чоловіка [PERSON] . При проходженні психодіагностування і згадування минулих подій, пов`язаних із колишнім чоловіком відбувається актуалізація стресогенної ситуації і жінка починає нервувати, відчувати тривожність, але оскільки проте так як [PERSON] виявилася достатньо стресостійкою, то її стресовий стан трансформується в компенсацію та інтеграцію досвіду. Поруч із матір`ю [PERSON] почуває себе захищено розкуто, встановлені довірливі відносини між ними, мають місце емоційні теплі стосунки. Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.03.2023 р. №205/7732/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.85). Згідно довідок Військової частини [NUMBER] від 17.04.2023 р., 23.06.2023 р., [PERSON] солдат за призивом з березня 2022 р., отримав травму у зв`язку з проходженням служби (а.с. 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97, 98). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~статті 64 ЖК України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до\~статті 65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Згідно із\~статтею 9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Стаття 116 Житлового кодексу України передбачає, що \~виселити без надання громадянам іншого жилого приміщення можливо, якщо наймач,\~члени його\~сім`ї\~або інші\~особи,\~які проживають\~разом з\~ним,\~систематично руйнують\~чи псують\~жиле приміщення,\~або використовують\~його не\~за призначенням,\~або систематичним\~порушенням правил\~соціалістичного співжиття\~роблять неможливим\~для інших\~проживання з\~ними в\~одній квартирі\~чи в\~одному будинку,\~а заходи\~запобігання і\~громадського впливу\~виявились безрезультатними,\~виселення винних\~на вимогу\~наймодавця або\~інших заінтересованих\~осіб провадиться\~без надання\~іншого жилого\~приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує щодо визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком за вказаною адресою, зазначає, що у зв`язку із збройною агресією рф проти України проходить службу у лавах ЗСУ з початку широкомасштабного вторгнення рф, через отримане поранення перебував на лікарняному та тимчасово там не проживає. Крім того, у спірному будинку проживає тривалий час, зареєстрований в ньому, іншого житла не має, житий йому ніде. Зв`язок із своїм житлом не губив, так як періодично ночує у будинку, має там частку своїх речей, ключі від будинку, приходить до дітей. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач зареєстрований в спірному житловому приміщенні, проявляє інтерес до нього, зробив ремонт, доказів про наявність у нього іншого житла на праві користування або власності суду позивачем не надано. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження і посилання позивача на ст. 406 ЦК України, а саме що після розірвання шлюбу фактично [PERSON] користувався будинком на підставі сервітуту. Як встановлено судом, [PERSON] набув право користування жилим приміщенням в будинку як член сім`ї [PERSON] та правових підстав застосовувати до вказаних правовідносин ст. 406 ЦК України суд не находить. Крім того, одночасне заявлення двох позовних вимог про визнання втратившим право користування жиим приміщенням [PERSON] на підстав ст.405 ЦК України та ст.116 ЖК України, є взаємовиключним, так як за ст. 405 ЦК України колишнього члена сім`ї можна визнати втартившим право користування жилим приміщенням як особу, яка не проживає без поважних причин понад рік, а за ст. 116 ЖК України особа навпаки проживає спірному приміщенні, але порушує правила співіснування та на цих підставах підлягає виселенню. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Отже, під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, тому позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed