Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

\~\~\~\~\~ Позивач звернувся з позовом до [PERSON] , від імені якої діє адвокатка Шеіна А.А., про усунення перешкод в користуванні квартирою. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивачу у справі на праві приватної власності належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] , що підтвердужється відповідними документами. Власницею 3/4 частки даної квартири є відповідачка [PERSON] , яка фактично зі своєю матір"ю проживає за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що не зважаючи на те, що він, позивач, є власником та значиться зареєстровним у квартирі [ADDRESS] , відповідачкою у справі чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, відповідачка у справі поміняла замки у вхідних дверях, ключі йому, позивачу, не надає, а відтак він немає доступу до квартири. Численні звернення до поліції жодних результатів не дають. Вважає такі дії відповідачки незаконними, мирним шляхом вирішити спір неможливо, відтак він, позивач, змушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав. Відповідно до ухвали судді від 10 лютого 2023 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до\~судового розгляду по суті з повідомленням сторін, визнано обов"язковою явку в судове засідання позивача та відповідачки, для надання пояснень з приводу обставин справи, яких зобов"язано надати оригінали документів, що стосуються предмету спору, в тому числі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідачки - адвокат Шеіна А.А. в задоволенні позову просить відмовити, зазначає, що твердження позивача про те, що йому чиняться перешкоди в користуванні квартирою, є безпідставними. Факт звернення позивача в поліцію не свідчить про порушення його прав. Доводи позивача побудовані виключно на його поясненнях та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Зазначає, що відповідачка [PERSON] у спірній квартирі не проживає, з червня 2022 року по теперішній час навчається закордоном. При цьому у відзиві зазначає, що доступ до квартири має тільки відповідачка, оскільки має від квартири ключі. Зазначає, що рішеннями Франківського районного суду м. Львова у цивільних справах №465/8042/15-ц та №465/6998/16-ц встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу в розмірі 1/4 та його неповнолітній онуці [PERSON] в розмірі 3/4 на праві спільної часткової вланості, набутого у порядку спадкування після смерті [PERSON] . Просить суд взяти до уваги, що неповнолітня відповідачка не проживала та не проживає у даній квартирі з огляду на її неповнолітній вік, а відтак не чинить пеерешкоди позивачу у користуванні квартирою. У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Микуш Д.М. зазначає, що позивач погоджується, що саме відповідачка є єдиною із співвласників спірної квартири, яка має ключі та доступ до квартири. На численні прохання надати ключі відповідачка не реагує, тим самим чинить перешкоди в користуванні та доступі до спірної квартири. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, зазначають що сама поведінка відповідачки, яка не прибуває в судові засіданні, вимоги суду не виконує, свідчить про те, що нею чиняться перешкоди в користуванні квартирою. В судовому засіданні законний представник та адвокат відповідачки заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначають, що вимоги позивача не грунтуються на жодних доказах. При цьому, на запитання головуючого законний представник відповідачки повідомила, що ключі від спірної квартири знаходяться у відповідачки. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом\~статей 15, 16 ЦК України, кожна\~особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16\~ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданого 21.09.2015р. державним нотаріусом П"ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О., Нестеренко Р.С. (позивач у справі) є спадкоємцем на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , яка належала сину позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . Дана обставина також підтверджується витягом №44183886 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.09.2015р. Крім того, з копії паспорту серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішеннями Франківського районного суду м. Львова від 25.02.2016р. у цивільній справі № 465/8042/15-ц та від 01.10.2021р. у цивільній справі №465/6998/16-ц встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та його малолітній онуці [PERSON] \~ на праві спільної часткової власності, набутого у порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, з рішення Франківського районного суду м. Львова від 01.10.2021р. у цивільній справі №465/6998/16-ц вбачається, що законний представник [PERSON] - [PERSON] надала пояснення, що ключі від квартири [ADDRESS] знаходяться в її дочки [PERSON] , в даній квартирі вони з дочкою не проживають і в квартиру вона сама без доньки не заходить. В розглядуваній судовій справі позивач стверджує, що відповідачка чинить йому перешкоди як співвласнику у користуванні квартири [ADDRESS] , зокрема не надає йому доступу до квартири. Суд враховує, що у відзиві на позовну заяву стороною відповідача зазначено, що доступ до квартири має тільки відповідачка, оскільки має від вказаної квартири ключі. Також суд враховує те, що в судовому засіданні, яке відбулося 04.09.2023р., законний представник відповідачки [PERSON] зазначила, що ключі від квартири [ADDRESS] знаходяться у її доньки - відповідачки у справі. В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідачки, в яких вона просить відмовити в задоволенні позову. Однак, в даних поясненнях не міститься жодних пояснень по суті спору, які б спростовували заявлені позивачем позовні вимоги. Суд враховує ту обставину, що вимогу прибути в судове засідання, оскільки явка відповідачки визнана обов"язковою, останньою не виконано, так само як і не виконано вимоги пред"явити в судове засідання ключі від спірної квартири. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачкою у справі як співвласниками квартири [ADDRESS] наявний конфлікт щодо користування даною квартирою, який носить триваючий та систематичний характер. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України,\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.\~Право власності є непорушним. Згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України,\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За положеннями\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України\~визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 383 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, а внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Суд вважає встановленим, що позивач, будучи власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідними документами, не може належним чином користуватися своїм майном, оскільки відповідачкою [PERSON] чиняться перешкоди, зокрема шляхом не надання ключів від вхідних дверей квартири, а відтак і допуску до квартири. Згідно долучених до позовної заяви письмових відповідей Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області, позивач неодноразово звертався із заявами щодо вчинення йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача ключів та можливості користуватися спірною квартирою. Зазначений факт не спростований відповідачкою, протилежного не доведено. Крім цього, сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також наявність спору про таке. Суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11, відповідно до яких, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З встановлених обставин та положень закону вбачається, що сторони є рівними у користуванні спільними приміщеннями і їх використання має відбуватися за спільною згодою власників. Відповідачка порушує права позивача своїми діями, які полягають у перешкоджанні доступу до спірної кватири шляхом ненадання ключів від спірної квартири. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved