Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

30 липня 2024 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивачка, позичальник) звернулась із цим позовом до Акціонерного товариства «Акцент Банк» (далі - АТ «Акцент Банк», Банк, відповідач) в якому просила визнати недійним договір від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942, в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину й зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків пені та штрафних санкцій. В обґрунтування позову зазначала, що 18 липня 2023 року між АТ «Акцент Банк» та [PERSON] (позичальник) було укладено Кредитний договір № A32VCT15101260889 за послугою «Швидка готівка», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати АТ «Акцент Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених Позичальником за Кредитним договором від 18 липня 2023 року № A32VCT15101260889 як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Договору кредиту, за умовами якого Банком було надано Позичальникові грошові кошти в сумі 100 000,00 грн на строк 60 міс. Стверджувала, що щодо відсотків нарахованих за Договором кредиту від 23 жовтня 2019 року № A32VCT15101260889 - договір суперечить вимогам статей 11 і 18 Закону України «Про захист право споживачів» позаяк Банком не було надано Позичальнику повної інформації про умови кредитування, а також Банк неправомірно встановив у договорі плату за обслуговування кредитної заборгованості та несправедливі умови про зміну витрат й несправедливі умови, які порушують права Позичальника як споживача. Позивачка стверджувала, що АТ «Акцент Банк» нараховує одночасно неустойки та штрафи за порушення виконання договору, що з посиланням на ст. 549 ЦК України, ст. 61 Конституції України та висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15 від 06.04.2016 в справі № 6-2387цс15, від 11.10.2017 в справі № 347/1910/15-ц й ухвалі ВССУ від 31.05.2017 в справі № 756/2999/15-ц - заборонено. Посилалась на наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з воєнним станом, які передбачені п. 6 Договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942 та ДКБОФО, які розміщені нас сайті www.ideabank.ua. Зауважувала на неможливості застосування до неї штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань і відсутність обов`язку сплати процентів за користування кредитом відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги ним не визнаються. Відповідач стверджує, що всі суттєві умови кредитування були зазначені в заяві позичальника, паспорті продукту та графіку погашення, з якими позивачка ознайомилась під підпис. Зауважує про недоведеність позивачкою існування форс-мажорних обставин, які є механізмом захисту, а не підставою для зловживань. Стверджує, що банком не нараховувались штрафні санкції по спірному кредиту з 24.02.2022. Відтак просить відмовити в задоволенні позову й стягнути з позивачки на його користь понесені судові витрати на оплату правової допомоги в розмірі 3 000 грн. 30 липня 2024 року позовна заява надійшла до Хустського районного суду Закарпатської області. Ухвалою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2024 року справу передано за підсудністю до Міжгірського районного суду Закарпатської області. 18 вересня 2024 року, за результатами автоматизованого розподілу судова справа передана на розгляд судді Повідайчику О.І. Ухвалою судді від 20 вересня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, в справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Предметом позову в цій справі, відповідно до сформульованих вимог у позовній заяві, є визнання недійсними положень договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942 в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину та зобов`язання відповідача зробити перерахунок заборгованості з врахуванням визнання недійсними вказаних положень правочину. Згідно з положеннями частин першої й другої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України урегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 634 ЦК України). Положенням статті 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною першою статті 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України врегульовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з положеннями ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Суд установив такі фактичні обставини справи та дійшов наступних висновків. Із заяви на надання послуги «Швидка готівка» № A32VCT15101260889 від 18 липня 2023 року (а.с. 12-14) слідує, що Скира (прізвище змінено на Мачула відповідно до свідоцтва про шлюб - а.с. 7) [PERSON] 18 липня 2023 року звернулась до Акціонерного товариства «Акцент Банк» з проханням надати їй кредит за послугою «Швидка готівка» на викладеній в цій заяві умовах, серед яких, зокрема сума й строк кредиту, процентна ставка, комісія за надання фінансового інструменту (0,00 грн), розмір щомісячного платежу з формулою його визначення, відповідальність за порушення зобов`язань та інші умови надання кредиту. Інформація по кредиту також відображена в паспорті споживчого кредиту «Швидка готівка» (а.с. 11). Загальна вартість кредиту відображена в таблиці загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 15). Суд зауважує, що зазначені документи, які були долучені позивачкою до позовної заяви, містять відомості про їх підписання позивачкою та підтверджують обізнаність останньої з змістом цих документів. Враховуючи наведене суд доходить висновку про необґрунтованість доводів позивачки про те, що перед укладенням Договору та в момент його підписання Банк не надав їй інформації про умов кредитування. Позивачка стверджувала, що в порушення ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банк неправомірно встановив у договорі плату за обслуговування кредитної заборгованості та включив несправедливі умови про зміну витрат, а всупереч положенням статті 18 Закону включив несправедливі умови, які порушують. При цьому позивачка не зазначила розділи, пункти, абзаци тощо договору, якими включено плату за обслуговування кредитної заборгованості чи які містять несправедливі умови. Суд дослідив Заяву на надання послуги «Швидка готівка» № A32VCT15101260889 від 18 липня 2023 року (а.с. 12-14), Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка» (а.с. 11) й Таблицю загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 15), які відповідно до пункту 18 заяви на видачу готівки, разом з умовами та правилами надання банківських послуг, становлять договір між сторонами. Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент стверджуваного укладення оспорюваного договору від 23.10.2019 та на час розгляду справи) установлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Суд не встановив обставин, які б свідчили про порушення положень ст. 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній як на момент укладення кредитного договору так і на час розгляду цієї справи. Відтак суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивачки щодо включення до кредитного договору несправедливих умов, які б порушували права позичальника як споживача. Пунктом 12 Заяви на надання послуги «Швидка готівка» № A32VCT15101260889 від 18 липня 2023 року (а.с. 12-14) передбачено нарахування пені в розмірі 0,07 % (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості з установленням обмеження розміру такого нарахування в сукупності з розміром процентів та її загального розміру. Суд не установив стверджуваного одночасного стягнення пені та штрафу за Договором. Водночас, суд зауважує, що з врахуванням висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року в справі № 910/12876/19 можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України. При цьому щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - non bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі. Щодо посилання позивачки на існування форс-мажорних обставин у зв`язку з воєнним станом, які передбачені п. 6 Договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942 та ДКБОФО, які розміщені нас сайті www.ideabank.ua суд зауважує про таке. Матеріали справи не містять Договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942, що позбавляє можливості встановити наявність у ньому зазначених умов. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено між [PERSON] та АТ «Акцент Банк», на сайті якого й може бути розміщена інформація щодо умов кредитування, яка до матеріалів справи позивачкою долучена не була. Суд зауважує, що пунктом 13 Заяви на надання послуги «Швидка готівка» № A32VCT15101260889 від 18 липня 2023 року (а.с. 12-14) передбачено звільнення сторін від відповідальності за порушення зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин. Водночас суд акцентує увагу на тому, що наявність форс-мажорних обставин може мати вплив на виконання зобов`язання, як от: відтермінування виконання зобов`язання, звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, тощо. Існування форс-мажорних обставин, зокрема й в цьому випадку, не має наслідком визнання недійсними положень договору. Позивачка посилається на те, що вона є дружиною військовослужбовця, а тому має право на пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Свідоцтвом про шлюб (а.с. 7) підтверджується, що позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , який відповідно до посвідчення (а.с. 8) має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відтак матеріалами справи не доводиться, що позивачка є членом сім`ї військовослужбовця. Відповідно до пункту 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Суд зауважує, що зазначеною нормою не установлено заборони на включення положень щодо штрафних санкцій чи нарахування процентів за користування кредитом до правочинів. Водночас приписи цієї статті підлягають врахуванню й застосуванню, за наявності для цього відповідних підстав, під час виконання зобов`язань. Враховуючи наведене суд констатує про необґрунтованість позову. Окремо суд зауважує на тому, що матеріали справи не містять договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942, який позивачка просить визнати недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. В справі відсутні докази щодо його укладення й умов такого договору. Відповідно до положень ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Підсумовуючи наведене суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Акцент Банк» договору від 23 жовтня 2019 року № Z06.00300.005845942 в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. З врахуванням цього відсутні підстави й для задоволення похідної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок за вказаним кредитним договором. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке. Позивачка звільнена в цій справі від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». У відзиві на позов представник відповідача адвокат Омельченко Є.В. просив стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати в розмірі витрат на оплату правової допомоги в розмірі 3 000 грн, які є «гонораром успіху» відповідно до п. 4.2. договору № 2812-1/2023 про надання правової допомоги від 28.12.2023. Порядок розподілу судових витрат унормовано ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати покладаються на позивача. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд враховує складність справи, виконані адвокатом роботи (надані послуги), відсутність відомостей про час витрачений адвокатом на їх виконання (надання), обсяг наданих послуг та виконаних роботі та інші відомості, які підлягають врахуванню під часи вирішення цього питання. Зокрема, у відзиві на позов по суті позовних вимог, які стосуються предмету позову й обставин, які підлягали доказуванню в справі представником відповідача зазначено «у заві позичальника, Паспорті продукту та Графіку погашення були зазначені всі суттєві умови кредитування, про що позивачу було відомо під підпис». Інші відомості, викладені доводи не стосувались обставин, які входили до предмету доказування в справі про визнання недійсними положень договору. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Відтак, з урахуванням усіх обставин справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed