Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

У травні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) [PERSON] , в якому просив суд визнати недійсним договір про співпрацю від 01 лютого 2024 року, застосувати наслідки недійсності правочину, стягути реальні збитки у розмірі 136 126,00 грн., стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що маючи намір розпочати власну справу, вирішив займатись встановленням одномоніторних платіжних терміналів в місті Києві та запропонував відповідачу спільну діяльність для отримання прибутку. Відповідач обіцяв взяти на себе питання технічного обслуговування обладнання, розробку персонального бізнес-плану, надання максимально розгорнутих консультацій з приводу роботи терміналів. Сторони 01 лютого 2024 року уклали договір про співпрацю. Вказується, що договір укладався безпосередньо відповідачем, фактично у предметі договору був зазначений предмет договору поставки - поставка обладнання і до співпраці договір не відноситься. Відповідач не виконав договір: не передав жодного персонального бізнес-плану, термінали надійшли у непрацюючому стані, робіт щодо проведення їх у робочий стан відповідач не здійснив. Отже, на думку позивача, метою відповідача було не співробітництво, а поставка непрацюючого обладнання і договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Назва договору «про співробітництво», як указує позивач, здійснено для неможливості застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач, з метою приведення договору у відповідність до вимог чинного законодавства, 12 березня 2024 року направив відповідачу претензію, проте на момент звернення позивача до суду, відповіді від відповідача не отримав. На обгартування відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що внаслідок негативного впливу подій, пов`язаних із вчиненням дій відповідача, у характері позивача відчувається невпевненість у собі, зниження самооцінки, дратливість, тривожність, погіршилась якість життя, пригніченість настрою, підвищена запальність у поведінці та реакціях, підвищилась стурбованість за стан здоров`я. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року позовну заяву залишено безе руху (а.с.39, 40). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.49,50). 17 липня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача адвокатом Коноваловим Д.Ю. (ордер а.с.59), відповідно до змісту якого відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказується, що стороною відповідача визнаються обставини укладання договору, сплати грошових коштів, виконання умов договору з боку позивача, проте інші обставини, викладені у позовній заяві, відповідачем не визнаються. Посилається на те, що оспорюваний позивачем договір є одночасно договором поставки та купівлі-продажу, що не суперечить актам цивільного судочинства. Щодо співпраці, то відповідач надає супровід подальшої підприємницької діяльності з приводу експлуатації терміналів. Вказується, що під бізнес-планом розуміють інформацію, яка містить основні аспекти майбутньої діяльності підприємства з реалізації будь-якої інвестиційної програми або бізнес-ідей. Така інформація міститься у мобільному застосунку, який встановлюється на мобільний пристрій позивача для отримання інформації. Відповідачем повністю виконано умови договору, обладнання було доставлено позивачу в обумовлені договором строки, будь-яких недоліків обладнання не виявлено, обладнання перебуває у позивача, який не позбавлений права розпорядитися ним на власний розсуд. Крім того, відповідач надавав консультаційну підтримку клієнту. На думку відповідача, позивач, набувши право власності на термінали, після їх експлуатації, вирішив розірвати договір, повернути грошові кошти, переклавши ризик своєї підприємницької діяльності на відповідача. Такі дії є недобросовісними та не відповідають загальним засадам цивільного права. Оскільки, розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 01 лютого 2024 року між відповідачем ФОП [PERSON] (продавець) та позивачем [PERSON] (покупець) укладено договір про співпрацю (далі - договір), відповідно до умов якого продавець бере на себе зобов`язання поставити та передати у власність покупцю обладнання, номенклатуру, кількість та технічні характеристики якого вказано у додатку № 1 до договору, а покупець приймає на себе зобов`язання у порядку, розмірі та строках, обумовлених в цьому договорі, провести оплату (а.с.19,20). Відповідний договір було укладено сторонами у простій письмовій формі. За умовами договору, загальна вартість обладнання становить 113 132,00 грн., попередня оплата встановлена у розмірі 5 656,00 грн. та здійснюється протягом 2-х робочих днів після підписання договору на розрахунковий рахунок продавця, остаточна сплата залишку - 107 476,00 грн., яка здійснюється шляхом перерахування на розрахунковий рахунок, зазначений у додатку 1. Доставка на відділення «Нова Пошта» № 1 оплачується покупцем. Термін поставки обладнання за договором складає 15 днів з моменту здійснення передплати (п.п. 2.1 - 2.4, 3.1). Пунктом 3.2 договору визначено, що у разі виявлення порушення якості (недоробка, дефекти обладнання) сторони домовились, що продавець зобов`язується протягом 3-х днів з моменту повідомлення покупцем про виявлення недоробок за власний рахунок поставити покупцю якісне обладнання та провести його переналаштування та/або усунути виявленні дефекти, пошкодження. Відповідно до п. 3.3. договору прийом-передача обладнання здійснюється за дорученнями та актами або накладними. Обладнання вважається поставленим продавцем покупцю з моменту прийняття обладнання за адресою поставки відповідно до товарно-транспортної накладної «Нова Пошта». Відповідно до 4.8 договору продавець зобов`язаний розробити та передати покупцю персональний бізнес-план для кожної точки покупця з урахуванням особливостей кожного місця та побажанням покупця не пізніше дня встановлення терміналу. Пунктом 4.9 договору встановлено, що продавець зобов`язаний надати максимально розгорнуті консультації по всім зверненням покупця з приводу терміналів. У додатку № 1 до договору, яким є Специфікація обладнання, містяться відомості про технічні характеристики терміналу платіжного «Одномоніторний» за ціною за одиницю - 56 566,00 грн. у кількості - 2 шт.(а.с.20 зворот). Відповідно до рахунків на оплату № 242 від 01 лютого2024 року на суму 17 476,00 грн. № 269 від 12 лютого 2024 року на суму 17 548,00 грн., № 242 від 01 лютого 2024 року на суму 90 000,00 грн., постачальником вказано ФОП [PERSON] , покупцем - [PERSON] (а.с.21-23). Позивачем здійснено оплату за поставлений товар - платіжні термінали, що вбачається з платіжних квитанцій: № Р890-3С53-АСХС-ЕЗРР від 05 лютого 2024 року в сумі 5 656,00 грн.; № З4АЗ-А5ЕН-5397-В174 від 13 лютого 2024 року - 17 476,00 грн.; № КМ46-ЗАНН-2М2Т-НСВО від 13 лютого 2024 року - 17 548,00 грн.; платіжна інструкція № 1 від 14 лютого 2024 року - 90 000,00 грн. (а.с.28 -32). 12 березня 2024 року позивач [PERSON] направив відповідачу ФОП [PERSON] претензію, яка за змістом є пропозицією позивача привести договір про співпрацю від 01 лютого 2024 року у відповідність до вимог чинного законодавства. Посилаючись на положення ст.ст. 202, 203, 215, 234, 235 Цивільного Кодексу (далі - ЦК) України, позивач вказує, що оспорюваний договір суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків через невиконання відповідачем п. 4.8 та п. 4.9 договору (а.с.24). Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що оспорюваний договір про співробітництво є недійсним, оскільки умови договору про розроблення персонального бізнес-плану для кожної точки покупця та надання консультацій з приводу терміналів відповідачем виконані не були, у зв`язку з чим договір не спрямований на реальне настання правових наслідків та фактично є договором поставки. Відповідно до ч. 2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Спірний договір є змішаним договором, що поєднує у собі риси договору купівлі-продажу, підряду та договору про надання послуг, тому застосуванню підлягають як загальні положення ЦК України, так і спеціальні, а саме Глави 54, 61 та 63 ЦК України. Загальні положення щодо договорів про надання послуг закріпленні у главі 63 Цивільного кодексу України (статті 901 - 907). Відповідно до ст. 177 ЦК України послуги розглядаються як окремий вид об`єктів цивільних прав, які відрізняються від інших об`єктів (речей, майнових прав, результатів робіт тощо). За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Тобто, послугою є певне нематеріальне благо, яке надається виконавцем і споживається замовником у процесі вчинення певних дій або здійснення певної діяльності. Таким чином, істотними умовами договору про надання послуг є - предмет, ціна і строк дії. Визначення договору підряду міститься в ч. 1 ст. 837 ЦК України, відповідно до якої за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Частина 2 статті 837 ЦК України доповнює характеристику договору підряду, вказуючи на те, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. З аналізу наведеною норми слідує, що істотними умовами договору підряду є, зокрема: предмет договору; ціна роботи; строк виконання роботи. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору -предмету, ціни та строку дії договору, про що свідчать підписи у договорі, що у свою чергу свідчить про розуміння сторін умов договору та згоду з усіма істотними умовами, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору про співпрацю недійсним. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору відповідач виступає як продавець, а позивач - як покупець. За умовами договору відповідач поставляє обладнання на загальну суму 113 132,00 грн., а позивач здійснює оплату. Як позивач, так і відповідач, зазначали, що обладнання (одномоніторний платіжний термінал) було поставлено та отримано позивачем, що спростовує твердження позивача про те, що договір про співпрацю укладено без мети настання реальних наслідків. Що стосується доводів позивача, що йому у порушення умов договору не були надані консультацій послуги з приводу терміналів та послуги із розроблення та передання персонального бізнес-плану, що у свою чергу свідчить про те, що договір не був спрямований на реальне настання обумовлених у договорі наслідків, слід вказати наступне. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним». Фактично у позовній заяві вказується про невиконання з боку відповідача умов договору, у такому разі позивач має право вимагати не визнання недійсним договору, а звертатись із вимогами про розірвання договору або застосування інших передбачених законом або договором наслідків внаслідок неналежного виконання договірного зобов`язання. Також з приводу доводів позивача, що обладнання було поставлено у непрацюючому стані, матеріали справи не містять будь-яких претензій, актів з боку позивача стосовно несправності отриманого ним обладнання. Наведена вище претензія позивача від 12 березня 2024 року стосується лише невідповідності договору правовим нормам цивільного законодавства. У рішенні суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28 жовтня 2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення.

Outcome: dismissed