Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернуся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, в якому просив визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання її батька - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.02.2001 р. по 09.09.2015 р. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що обоє дітей після розірвання шлюбу спочатку проживали зі своєю матір`ю, [PERSON] , однак він весь час в добровільному порядку утримував своїх дітей. Ще до розірвання шлюбу відносини у нього з відповідачкою склались вкрай негативні, вона весь час, особливо перебуваючи в нетверезому стані, влаштовувала в присутності дітей істерики, сварки, лайки, провокувала бійки, тому він змушений був піти з дому, щоб у дітей була спокійніша атмосфера для проживання. Але поведінка колишньої дружини не змінювалась і вона стала використовувати дітей в своїй війні проти нього. [PERSON] знаючи його любов і прихильність до дітей, його прагнення забезпечити їх всіма можливостями для успішного навчання, для всебічного розвитку, для оздоровлення і таке інше, стала чинити [PERSON] перешкоди у зустрічах з дітьми. При цьому на бажання дітей абсолютно не зважала, тиснула на них психологічно, намагалась в їхніх очах створити про нього вкрай негативне враження. Діти страждали, домовитись з їхньою матір`ю було неможливо, Служба у справах дітей не змогла допомогти у добровільному вирішенні цього конфлікту. Тому в вересні 2016 року [PERSON] змушений був звернутись до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про усунення перешкод у спілкування з дітьми. Рішенням від 14.03.2017 року його позов було задоволено і зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з сином та дочкою. Також судом було визначено порядок його участі у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] . Однак і після цього рішення суду відповідачка не лише не змінила своєї поведінки, а ще більше стала тиснути на дітей з метою, щоб вони відмовились від спілкування з батьком. Вона практично майже не виконувала рішення суду, не давала [PERSON] можливості нормально спілкуватись з дітьми, кожна його спроба побачити дітей у встановлений судом час закінчувалась перешкодами у потраплянні до власної квартири, скандалом, викликом поліції, сльозами дітей. На даний час в ЄДРДР зареєстровано кримінальне провадження №12021111030002045 за ч.1 ст.382 КК України за невиконання рішення суду, а саме за перешкоджання побаченням батька [PERSON] з його малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] . Врешті відповідачка вигнала 16-літнього сина з дому, він почав жити із батьком. Потім [PERSON] допоміг [PERSON] у його прагненні навчатись за кордоном, допомагає і тепер. Син вже дорослий, живе самостійним життям, та навіть він має проблеми, коли бажає побачитись із молодшою сестрою, оскільки рідна мати, відповідачка [PERSON] )не пускає його до квартири, де живе з дочкою, [PERSON] не дозволяє з ним побачитись чи погуляти. Своє вкрай негативне ставлення до [PERSON] і бажання помсти з деякого часу відповідачка поширила і на їхнього сина, ображає його, називає зрадником і т.д. 22.05.2021р. навіть мало місце звернення сина до працівників поліції за допомогою з приводу неправомірної поведінки [PERSON] , яка неадекватно реагувала на його появу біля квартири, перешкоджала зустрічі з сестрою. Позивач вказує, що донька [PERSON] , якій [INFO] виповнилось 11 років, живе з матір`ю. Відразу після розпаду їхньої сім`ї він помилково вважав, що дітям буде краще жити з матір`ю. Він весь час їх утримував матеріально, але, як вже вказано вище, не мав і не має змоги досі по відношенню до дочки вільно приймати участь в її вихованні, бачитись з нею навіть в тому порядку, який був встановлений рішенням суду. З 2016 року він вживав всі можливі заходи, щоб владнати цю проблему та все марно. Навіть порушення кримінального провадження щодо невиконання [PERSON] рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не вплинули на поведінку останньої, він не має можливості нормального спілкування з своєю дочкою, він навіть не завжди має можливість її просто побачити. Позивач вказує, що в нього із [PERSON] цілком нормальні відносини, вони люблять один одного, вона дуже добре ставиться до свого брата. Але її матір, на неї так тисне, так шантажує, так заганяє в глухий кут, що він вже не має сил за цим просто спостерігати. Позивач наголошує, що він постійно звертався до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та просив надати дитині психологічну допомогу, звертався і до керівництва школи, в якій навчається донька, однак звідусіль отримував відповіді, які на його переконання, свідчать про формальне ставлення до його сигналів про нездорову психологічну ситуацію, в якій росте дитина. Позивач зазначає, що він готовий на будь-які варіанти і любі витрати, щоб з дитиною працював психолог, щоб їй допомогли в тій просто жахливій ситуації, в яку її вганяє рідна мати через ненависть до колишнього чоловіка. Однак відповідачка не дає такої можливості, всіляко перешкоджає зустрічі дитини з відповідними спеціалістами. Позивач вказує, що все що він намагається і прагне зробити для своєї дитини, для її нормального розвитку наражається на шалений спротив її матері. Дитина від цього дуже страждає, але її матір те не обходить. Тому у позивача давно склалось тверде переконання, що [PERSON] поводить себе таким чином в силу якихось розладів її психічного здоров`я, адже не може нормальна людина так псувати життя своїм дітям лише для того, щоб зробити максимально боляче їхньому батькові. Оскільки з відповідачкою [PERSON] вже більше п`яти років мирним шляхом вирішити всі питання щодо дітей не вдається, а всі вжиті заходи досудового врегулювання спору виявилися марними, він змушений звернутись до суду з цим позовом. Позивач вважає, що мати їх спільної доньки [PERSON] - відповідачка [PERSON] , з якою дитина проживає, не належно виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про всебічний розвиток дитини, не займається її здоров`ям, навіть негативно впливає на її психологічний стан. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021 року головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 10 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правила загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Судом 15.02.2022 року за вх..№6725 отримано зустрічну позовну заяву за підписом [PERSON] , в якій остання просила визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання її матері - [PERSON] . Ухвалою суду від 07 червня 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини. 13.07.2022 року за вх..№22799 судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву за підписом [PERSON] . Судом 29.08.2022 року за вх..№29361 отримано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, за підписом [PERSON] . Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року заяву відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про відвід судді Кошель Б.І. від розгляду цивільної справи №357/14276/21 повернуто без розгляду. Судом 10 листопада 2022 року було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження по цивільній справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про відвід судді Кошель Б.І. від розгляду цивільної справи №357/14276/21. Також, ухвалою суду від 28 листопада 2022 року заяву відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про відвід судді Кошель Б.І. від розгляду цивільної справи №357/14276/21 повернуто без розгляду. Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. Ухвалою суду від 25 січня 2023 року клопотання [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття було задоволено. Постановлено повернутися до розгляду справи в підготовчому провадженні та призначено у справі підготовче засідання. Судом 14 лютого 2023 року постановлено ухвалу, якою витребувано у третьої особи - Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області висновок про доцільність/недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання її батька - [PERSON] . Судом 01.06.2023 року за вх..№24338 отримано рішення від 23.05.2023 року за №434, відповідно до якого орган опіки та піклування - виконавчий комітет Білоцерківської міської ради дійшов висновку вважати недоцільним і неможливим надання до суду висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 01 червня 2023 року призначено по справі судову психологічну експертизу та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 26 липня 2023 року судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року призначено по справі судову психологічну експертизу малолітньої [PERSON] , [INFO] , позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 08 липня 2024 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та призначено підготовче засідання. 30 липня 2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження по справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Судом 26.08.2024 року за вх..№44308 отримано заперечення на позовну заяву за підписом [PERSON] . Також, відповідач [PERSON] направила до суду заперечення на позовні вимоги, які були зареєстровані канцелярією суду 24.10.2024 року за вх..№54999 та 25.10.2024 року за вх..№55294. В судовому засіданні позивач та представник позивача кожен окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа в судове засідання представника не направила, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника служби у справах дітей Білоцерківської міської ради. Також, в судовому засіданні було заслухано думку дитини [PERSON] . Неповнолітня [PERSON] зазначила, що бажає проживати з батьком ще з 8 років, вона щаслива з ним, він завжди піклувався про неї. Мама не дозволяла спілкувати та бачитися їй з батьком. Зазначила, що раніше вона не могла реалізувати своє право жити з батьком. Вона проживала з матір`ю в Польщі 2 роки, ходила в школу, додаткових гуртків не відвідувала. Мати та бабуся перешкоджали її спілкуванню з друзями. Вказала, що не бажає спілкуватися з матір`ю, оскільки в неї конфлікти з матір`ю, яка морально тисне на неї. Батько не чинить перешкод їй у спілкуванні з мамою. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2017 року зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , та дочкою [PERSON] , [INFO] . Постановлено визначити такий порядок участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] , [INFO] : щовівторка та щочетверга з 16-00 год. до 19-00 год., перша та третя суботи, друга та четверта неділі місяця з 10-00 год. до 20-00 год. без ночівлі за місцем проживання батька, та місяць в літній період для оздоровлення та відпочинку дитини, з урахуванням медичних рекомендацій щодо харчування, лікування та профілактичних заходів. Рішення набрало законної сили 28.03.2017 року. 31.08.2021 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження №12021111030002045 за ч.1 ст.382 КК України за невиконання рішення суду, а саме за перешкоджання побаченням батька [PERSON] з його малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом, відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у спілкуванні з донькою, що підтверджується наявними в матеріалах справи зверненнями до поліції та служби у справах дітей. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі тривалий час не можуть дійти згоди щодо виховання та утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , та визначення місця проживання дитини. З рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 23.05.2023 року за №435 про надання висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , вбачаться, що [PERSON] з часу розлучення батьків проживає зі своєю матір`ю. Їх сім`я після введення воєнного стану в Україні у зв`язку з повномасштабним вторгненням росії виїхала за кордон до Польщі. Зареєстровані мати з дочкою згідно з витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 07 лютого 2022 року № 15.2-03/2822, наданим управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, за адресою: [ADDRESS] . Провести обстеження умов проживання матері дитини та скласти оцінку потреб її сім`ї не вдалося у зв`язку з вищезазначеними об`єктивними причинами. Це підтверджується листом Білоцерківського міського центру соціальних служб від 03 квітня 2023 року № 161/02-15 «Щодо сім`ї [PERSON] ». Встановлено, що батько малолітньої [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком оцінки потреб його сім`ї від 03 квітня 2023 року № 161/02-15, наданим Білоцерківським міським центром соціальних служб, за вищевказаною адресою створені умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Батьківський потенціал [PERSON] на достатньому рівні. Під час проведення оцінки потреб сім`ї він повідомив, що на сьогодні [PERSON] не перешкоджає йому спілкуватися з дочкою. Питання про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками стосовно визначення місця проживання їх малолітньої дочки розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області, яке згідно з встановленим графіком відбулося 10 травня 2023 року в присутності батька малолітньої [PERSON] . Мати дитини [PERSON] була повідомлена засобами електронного зв`язку про час і місце проведення засідання комісії, але не з`явилася на засідання у зв`язку з перебуванням за кордоном. Вона висловила свою думку в телефонному режимі, категорично заперечивши визначення місця проживання [PERSON] разом із батьком. Ознайомившись з матеріалами справи й взявши до уваги інформацію, надану [PERSON] і [PERSON] , комісія дійшла висновку про недоцільність і неможливість надання до суду висновку органу опіки та піклування щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з неможливістю дотримання процедури розгляду цього питання, передбаченої чинним законодавством України, та рекомендувала службі у справах дітей Білоцерківської міської ради підготувати відповідний проект рішення виконавчого комітету. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Так, судом під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що дитина [PERSON] тривалий час проживала з матір`ю, останні два роки перебувала з нею в Польщі, однак давно хотіла проживати з батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] чинила перешкоди батькові у спілкуванні з дитиною. Відповідно до доказів, які знаходяться у матеріалах справи, батько забезпечує доньці умови для нормального розвитку, турбується про фізичне та психологічне здоров`я дитини. Неповнолітня [PERSON] виявила бажання проживати з батьком. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18). Крім того, як встановлено під час розгляду даної справи, між сторонами тривалий час існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Дитина [PERSON] виявила бажання проживати саме з батьком. В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Зазначена правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved