Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона з 20 лютого 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року. Від даного шлюбу у них є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не надає коштів на продукти харчування для дитини, одягу, взуття, ліків та інші речі першої необхідності для дитини, що спонукало її звернутися до суду для забезпечення інтересів сина. Оскільки вона доглядає малолітнього сина, то не має можливості працювати, тому, не може самостійно забезпечити належний матеріальний стан дитині. Відповідач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, а тому, здатний забезпечити матеріальне утримання своєї дитини. Із врахуванням того, що вона не має даних про те, чи відповідач працевлаштований та про його розмір доходів, тому, просить стягувати розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити. Відповідачем [PERSON] до суду відзиву на позов не подано. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоч належним чином була повідомлена про день, час, місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0690263783758. У матеріалах справи наявна заява позивачки [PERSON] про розгляд справи без її участі, згідно якої позивачка позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання 05 листопада 2024 року не з`явився. При цьому, 02 жовтня 2024 року подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У заяві також вказав, що він позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 02 жовтня 2024 року вказав, що він позовні вимоги позивачки не визнає та просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ним та перебувають на його повному утриманні. Позивачка тривалий час перебуває за кордоном і дітьми не цікавиться. До 18 грудня 2023 року він з позивачкою та синами разом проживали у його батьків, що в с.Бедриківці Чортківського (колишнього-Заліщицького) району Тернопільської області. З 18 грудня 2023 року позивачка, забравши молодшого сина [PERSON] , проживала з ним у своєї матері, що в с.Яблунів Чортківського (колишнього Гусятинського ) району, де син [PERSON] з нею проживав до 02 червня 2024 року. У вищевказаний період він та його мати пересилали кошти позивачці на утримання сина [PERSON] . Також пояснив, що в середині липня 2024 року він з молодшим сином [PERSON] перебули на стаціонарному лікування у хірургічному відділенні КНП «Міська дитяча клінічна лікарня» м.Чернівці. Однак позивачка, знаючи, що дитину необхідно оперувати, будь-якої допомоги сину не надала та ним взагалі не цікавилася. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 20 лютого 2020 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 22 березня 2024 року. Рішення суду набрало законної сили. Вказане підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , рішення суду від 22.03.2024 року (а.с.4,31-33). Під час шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 березня 2020 року, яке видано Гусятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №09; син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 липня 2021 року, яке видано Заліщицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №161 ( а.с.2,3). Із довідки про реєстрацію місця проживання особи №116 від 13.03.2020 року, виданої Копичинецькою міською радою Гусятинського району Тернопільської області вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.10.1997 року по день видачі вказаної довідки ( а.с.6). Згідно довідки №87, виданої Яблунівським старостинським округом Копичинецької міської ради Чортківського району Тернопільської області від 27 березня 2024 року, діти сторін по справі: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою місця проживання їх матері [PERSON] , ( [ADDRESS] ) (а.с.7). Із довідок №№19-15/1/2125, 19-15/1/2049, виданих Бердиківським старостинським округом Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області віід 02 жовтня 2024 року, 19.08.2024 року та комісійного акта про фактичне місце проживання без реєстрації від 19.08.2024 року вбачається, що діти сторін по справі проживають разом з батьком [PERSON] без реєстрації за адресою місця проживання їх батька [PERSON] [ADDRESS] , зокрема син [PERSON] з 2020 року, а син [PERSON] з 2021 року по дату видачі вказаної довідки. У період з 18.12.2023 року по червень 2024 року син сторін по справі [PERSON] проживав з матір`ю (а.с.26-28). Як вбачається із відповіді головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-71815/18/24 від 17.10.2024 року на запит суду від 03 жовтня 2024 року позивачка [PERSON] 28 липня 2024 року виїхала за кордон і станом на 17.10.2024 року не поверталася до України. Крім того, вказана відповідь також містить інформацію про перетин державного кордону позивачкою [PERSON] у напрямку виїзду з України 12 квітня 2022 року та її повернення до України 27 грудня 2022 року, а також аналогічну інформацію про перетин державного кордону останньою в напрямку виїзду 05.01.2023 року та її повернення до України 04 червня 2023 року (а.с.44). Довідкою комунальної установи «Заклад дошкільної освіти « Сонечко»» с. Бедриківці Заліщицької міської ради від 30.09.2024 року №6 підтверджено факт відвідування дитиною [PERSON] , [INFO] з 02 вересня 2024 року вказаного закладу дошкільної освіти. У довідці також зазначено, що дитину до закладу дошкільної освіти приводить та забирає його батько ( а.с.29). Згідно довідки № 18, виданої загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів с. Касперівці Чортківського району Тернопільської області від 19 вересня 2024 року [PERSON] - старший син сторін по справі навчається у 4-му класі вищевказаного закладу освіти (а.с.30). Як видно з копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого №6728 від 15 липня 2024 року КНП «Міська дитяча клінічна лікарня» м.Чернівці [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні вказаного медичного закладу в період з 10 липня 2024 року по 15 липня 2024 року ( а.с.34). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Cтаттею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог частин 1,2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями ст.180 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з червня 2024 року з батьком [PERSON] у [ADDRESS] , хоч зареєстрований за місцем реєстрації матері [PERSON] .. Крім того, встановлено, що дитина [PERSON] фактично проживає за зареєстрованим місцем проживання батька [PERSON] з 2021 року по даний час за виключенням проміжку часу з 18 грудня 2023 року до початку червня 2024 року, оскільки у вказаний період дитина проживала з матір`ю в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] забезпечує та утримує дітей [PERSON] та [PERSON] . 19 квітня 2024 року позивачка [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання однієї малолітньої дитини. А 28 липня 2024 року виїхала за кордон. Враховуючи те, що стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, за умови, що дитина з червня 2024 року проживає з ним, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина та беручи до уваги правову природу аліментів, їх цільовий характер,

Outcome: dismissed