Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. У позовній заяві посилалась на те, що 18 січня 2018 року нею та відповідачем було укладено договір позики №18/01/18-3. Відповідно до умов договору позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 1110193 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 3844 доларам США. Строк позики згідно договору було визначено до 18 травня 2018 року включно. Додатковою угодою №2 сторони визначили суму позики у розмірі 152780 грн., що за курсом НБУ на день укладання додаткової угоди становило 5824 доларів США. Кінцевий строк повернення позики договором було визначено 18 вересня 2018 року. Факт отримання позики у вказаному розмірі підтверджується розпискою відповідача від 03 липня 2018 року. Але борг до даного часу відповідачем не повернуто. Тому позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики в сумі 548216 грн. 98 коп., з яких: 236736 грн. 86 коп. сума основного боргу, 61710 грн. 64 коп. інфляційні збитки, 13769 грн. 48 коп. 3% річних, 236000 грн. 00 коп. пеня за несвоєчасне повернення позики. Також просила стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 78961 грн. 70 коп. та на сплату судового збору у розмірі 5482 грн. 17 коп. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 28 червня 2024 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. При цьому представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Зазначив, що позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав. Інші заяви по суті справи або клопотання сторони суду не подавали. За таких обставин, відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази та оцінивши у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18 січня 2018 року між [PERSON] , що в договорі діє як позикодавець, та [PERSON] , що в договорі діє як позичальник, укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 110193 грн. 00 коп., що є еквівалентом 3844 доларам США за курсом НБУ, встановленим на момент укладання даного договору (1 долар США = 28,666132 грн.), а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк та з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 3844 долари США 00 центів за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше, ніж чотири місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 18.05.2018 року (а.с. 17-18). 03 липня 2018 року сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору позики №18/01/18-03 від 18 січня 2018 року, відповідно до якої пункти договору 1, 5, 6.1,6.2 договору викладено в новій редакції. Зокрема пункт 1 в новій редакції передбачає, що позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає у власність грошові кошти у сумі 152780,00 грн. 00 коп., що є еквівалентом 5824 долари США за курсом НБУ, встановленим на момент укладання даного договору (1 долар США = 26,232692 грн.), а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк та з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5824 долари США 00 центів за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше, ніж через два місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 18.09.2018 року (а.с. 17-18). Як підтверджується розпискою позичальника [PERSON] від 03 липня 2018 року, він одержав позику від [PERSON] в сумі 152780,00 грн., що є еквівалентом 5824 доларів США за курсом НБУ (а.с.20). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому\~одна сторона (боржник) зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від певної\~дії,\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 1046\~ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з статтями 526, 530, 610, частини другої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).\~\~А відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено судом,\~ сторони в належній формі уклали договір, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кошти в розмірі, що є еквівалентним 5824 доларів США в строк до 18.09.2018 року. Приписами ч. 3 ст.\~12,\~ч.1 ст.81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Будь-яких заперечень щодо наведеного позивачем розрахунку боргу та встановлених судом обставин справи відповідачем не надано. Приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] у визначений строк не виконав взятого на себе зобов`язання та не повернув грошові кошти, отримані в борг за договором позики, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу, що еквівалентна 5824 дол. США за курсом НБУ. Позика підлягала поверненню 18 вересня 2018 року. Станом на 18 вересня 2018 року курс долара США до української гривні становив 28,126754 грн. за 1 долар США. Відповідно,борг, який підлягав поверненню станом на 18 вересня 2018 року, складав: 5824,00 дол. США х 28,126754 грн. = 163810,22 грн. Як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Сума боргу, який підлягає поверненню позикодавцю, визначена у національній валюті України гривні, хоча і визначається за еквівалентом до долара США за курсом НБУ. Згідно п.\~18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення «\~Цивільного кодексу\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тому нарахування 3% річних та інфляційних витрат позивача необхідно обрахувати за період прострочення зобов`язання позивачем до 24 лютого 2022 року. За вказаний період (з 01 жовтня 2018 року по січень 2022 року борг з врахуванням індексу інфляції становив 207397,05 грн. 3 % річних за вказаний період становлять 15443,04 грн. Як передбачено пунктом 10 договору позики №18/01/18-03 від 18 січня 2018 року, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. За період з 18 вересня 2018 року по 21 лютого 2022 року пеня становить 3438376,41 грн., що не відповідає принципам розумності, добросовісності та справедливості. Тому суд вважає за необхідне зменшити суму неустойки до 50000 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення: 207397,05 грн (сума боргу з врахуванням індексу інфляції) + 15443,04 грн (3% річних) + 50000 грн (неустойка), а всього 272840,09 грн. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача складаються з витрат на оплату судового збору у розмірі 5482 грн. 17 коп. Витрати на професійну правничу допомогу 17040 грн. Всього судові витрати позивача склали 22522,17 грн. Оскільки позов судом задоволено частково, а саме на 50%, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати пропорційно до задоволених відносно нього позовних вимог, а саме у розмірі 11261,09 грн. (22522,17 грн. / 100 х 50). Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 10% від суми задоволених позовних вимог як додаткового гонорару адвоката, суд встановив наступне. Згідно додатку до договору про надання правової допомоги б/н від 12.09.2023 між [PERSON] та адвокатом Гупалом Р.М. від 14 червня 2024 року у разі прийняття рішення по сплаві на користь клієнта адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог (а.с. 25). Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження №\~12-171гс19, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги\~є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.\~mutatis\~mutandis\~рішення ЄСПЛ у справі «East/West\~Alliance\~Limited» проти України» від 23\~січня 2014\~року (East/West\~Alliance\~Limited\~v.\~Ukraine, заява №\~19336/04, §\~268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v.\~Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72). З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. На час розгляду даної справи позивачем [PERSON] такі витрати на оплату гонорару адвоката не понесені. При цьому такий вид витрат суд не вважає необхідними. За положеннями пункту 4 статті\~1, частин третьої та п`ятої статті\~27 Закону України від 5 липня 2012 року №\~5076-VI«Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.\~Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити\~Конституції України\~та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження №\~12-171гс19 погодилась з висновками судів, що додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі за своїм змістом і правовою природою … не є професійною правничою допомогою, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат. На підставі викладеного суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування додаткового гонорару у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved