Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про вилучення майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивує тим, що в січні місяці 2020 року вона повернулась до свого чоловіка [PERSON] , з яким була розлучена з 2012 року, до його помешкання в с. Слобода. Приїхавши забирати її речі, [PERSON] запропонував їй забрати найнеобхідніші речі і те, що влізе в машину, а те що залишиться продати. Вона погодилася і продала належні їй речі на суму 19800 грн. в розстрочку на два місяці. В березні 2020 року вона отримала кошти і купила натомість «спальню» за 14000 грн. та морозильну камеру за 7000 грн. Крім того, в подяку за те, що вона погодилася до повернутися до чоловіка, останній подарував їй на день народження пральну машину, оскільки вона свою продала. У вересні 2021 року, її на той час цивільний чоловік запропонував знову одружитися та повінчатися в церкві, на що вона погодилася. Вони завели господарство, працювали на городі і допомагали їм її діти, оскільки спільних дітей вони не мають. З кормами для господарства допомагали дочка з зятем, так як зять займався фермерським господарством і привозив зерно для годівлі тварин. ЇЇ син, який проживав в м. Києві, також завжди приїжджав і допомагав з заготівлею дров для опалення будинку, а також допомагали зі збором та посадкою городу. У них все було добре до серпня 2023 року, допоки її чоловік знову не почав пити та її ображати, виганяти і погрожувати їй вбивством, якщо вона не покине його хату. У зв`язку з чим вона вимушена була переїхати до нежилого будинку потій же вулиці. Всі спільні нажиті за три роки речі, а також її особисті речі, які вона привезла до нього, вона запропонувала поділити порівну, на що він погодився. А коли вона приїхала забирати речі, чоловік позамикав всі двері і не допускає її до двору та подав на розлучення. А сам продовжує пиячити, збув все господарств, продав свиней і уже розпродує зерно, яке йому не належить. Враховуючи наведене та те, що відповідач добровільно не повертає належне їй майно, просить визнати її власником наступного майна: «спальні», яку вона купила за кошти від продажу своєї старої; морозильної камери, яка куплена за її гроші; пральної машини, яка була їй подарована; 2,5 т зерна, яке належить її дітям; дорослого поросяти, яке вона годувала; причепа дров, які були заготовлені її дітьми та вимагає повернути зазначене майно з чужого незаконного володіння. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 05.08.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судовому\~засіданні позивачка\~позовні вимоги\~підтримала в\~повному обсязі\~та просила\~їх задовольнити\~з підстав,\~викладених у\~позові. Також [PERSON] пояснила, що за час спільного з відповідачем проживання вони придбали спальню за 14000 грн., з яких 2000 грн. дав відповідач, а решта були її особисті кошти від продажу меблів та речей з попереднього будинку, морозильну камеру за 7100 грн., з яких відповідач дав 2100 грн., також за спільні кошти було придбано пральну машину, вартістю 7000 грн., яку відповідач їй подарував на день народження. Також ними було придбано порося за 1500 чи 2000 грн., однак на даний час вона його оцінює у 8000 грн. Крім того, її діти віддали їм 2,5 т зерна, та допомогли заготовити причіп дров. Вказане майно вона вважає своєю особистою власністю, а тому воно підлягає поверненню їй відповідачем. На мікрохвильову піч та газову плиту, які вони також разом придбали вона не претендує. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що декілька років назад він запропонував своїй колишній дружині [PERSON] знову проживати разом, після чого вона переїхала до нього, а в подальшому вони знову зареєстрували шлюб. Під час переїзду [PERSON] продавала якісь свої речі, але за які саме кошти йому не відомо, оскільки за них її син ремонтував свій автомобіль. Коштів в сумі 19000 грн. в позивачки він ніколи не бачив, так як вони вели спільний бюджет та жили лише за рахунок своїх пенсій. Спальню, морозильну камеру та пральну машину, про які говорить [PERSON] , вони не купували, а вказані речі залишились йому від його батьків. Разом вони придбали лише мікрохвильову піч, яка за їхньою домовленістю залишилась йому, та духовку, яку забрала позивачка. Зять позивачки дійсно їм привіз зерно для годування домашніх тварин, однак вагою близько 800-1000 кг, а не 2,5 т, як вона вказує, та на даний час воно вже майже закінчилось. Дрова, які він заготовляв разом дітьми [PERSON] , також давно використанні на опалення будинку під час їх спільного проживання. Порося вони взагалі не купували, а він його отримав від знайомого, якому допомогав. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з\~ 14.09.2021 \~року по 19.10.2023 року [PERSON] та [PERSON] \~перебували у\~ шлюбі,\~який зареєстрований Буринським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №35, що також підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12). Рішеням Буринського районного суду Сумської області від 19.10.2023 року, яке набрало законної сили 23.11.2023 року, позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та шлюб між розірвано (а.с.10-11). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до ст.ст.317\~ ЦК України\~саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України ). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. За положеннями\~ст.387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі\~ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Відповідно до вимог ст.12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4\~ст.60 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст.89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані [PERSON] копії переліку речей, які були продані, та розписок про отримання від [PERSON] за них коштів на загальну суму 19800 грн. не є належними та достатніми доказами на підтвердження продажу, зазначених в них речей та за вказаною у них вартістю (а.с.13-15). Крім того, будь-яких доказів придбання спірного майна, а також, що воно було придбано не під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та тим більше його придбання саме за кошти отримані [PERSON] від продажу своїх речей [PERSON] позивачкою не надано. При цьому в судовому засіданні [PERSON] визнала, що відповідач також давав кошти на придбання більшої частини спірного майна, що суперечить доводам її позовної заяви. Таким чином, оскільки [PERSON] не доведено, що спірне майно є її особистою власністю, то підстави для його витребування у відповідача відсутні, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на положення ч.2\~ст.141 ЦПК України\~оскільки у задоволенні позову відмовлено то витрати покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed