Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 07.11.2017 року звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] , Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області, про визнання рішення незаконним та скасування державної реєстрації та державних актів на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району від 23.04.1991 року №94 надано дозвіл на продаж в особисту власність квартири [ADDRESS] квартиронаймачу [PERSON] , а рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району від 28.05.1991 року №107 надано дозвіл на продаж в особисту власність квартири [ADDRESS] квартиронаймачу - його дружині [PERSON] . 06.02.1992 року між виконавчим комітетом Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району та [PERSON] і [PERSON] укладено договори купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] отримав в особисту власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] квартиру [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] отримали технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , який містить План земельної ділянки із нанесенням будівель, а також частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку, та перебувала у їхньому користуванні, як на момент укладення договорів купівлі-продажу квартир у 1992 році, так і до того. 19.11.2001 року на підставі рішення виконкому Добромильської міської ради №507 від 25.09.2001 року [PERSON] та [PERSON] . Добромильською міською радою видано Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки. Решта частини земельної ділянки (де знаходяться будинок та господарські будівлі), яка перебувала у фактичному користуванні та під існуючими будівлями співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] залишилась у комунальній власності Добромильської міської ради. 03.04.2009 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а 05.05.2009 року уклала з ним Договір дарування земельної ділянки, площею 0,0559 га, для ведення особистого підсобного господарства по вищевказаній адресі, на підставі якого йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. У 2013 році після смерті [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , успадкували за законом - [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/2). Після смерті [PERSON] у 2016 році її частку у розмірі 1/4 вищевказаної квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.04.2002 року №555 вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, для ведення особистого підсобного господарства [PERSON] , розташовану в [ADDRESS] , площею 0,1383 га. На підставі вказаного рішення, відповідачу [PERSON] , 06.06.2002 року видано Державний акт на право приватної власності на вищезгадану земельну ділянку, однак площею 0,1403 га. Акт, виданий [PERSON] захоплює земельну ділянку, яка фактично перебувала і перебуває у користуванні та під будівлями співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] , та\~ квартири [ADDRESS] та зазначена у Плані земельної ділянки технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , складений 29.06.1992 року Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації. Згідно Акту про встановлення меж земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , відповідача [PERSON] та домоволодінням, що знаходиться по сусідству по [ADDRESS] , від 23.05.2016 року, - за результатами повторних обмірів зовнішніх меж земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , переданої\~ [PERSON] у приватну власність існує фактична розбіжність із планом земельної ділянки будинковолодіння по [ADDRESS] , а саме: накладається одна і та ж частина ділянки біля будівель гаражу, туалету будинковолодіння по [ADDRESS] . Спірна ділянка має форму ромба і ширина земельної ділянки, що оспорюється становить 2 м 20 см. При встановлені меж земельної ділянки згідно Державного акту [PERSON] тепер частина будівлі гаражу власників будинку по [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці відповідача [PERSON] . Тому, просять суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.04.2002 року №555 в частині передання безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, для ведення особистого підсобного господарства [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1383 га; визнати незаконними та скасувати державну реєстрацію та державний акт на ім`я [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1403 га. виданий Добромильською міською радою народних депутатів 06 червня 2002 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 348. \~ Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2017 року справу передано для розгляду судді Ніточко Л.Й. Ухвалою судді від 27.11.2017 року позовну заяву залишено без руху. 06.12.2017 року недоліки позову було усунуто. Ухвалою судді від 07.12.2017 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду на 11 годину 00 хвилин 05.03.2018 року, який неодноразово відкладено. Наказом від 10.07.2020 року суддю [PERSON] відраховано зі штату Старосамбірського районного суду Львівської області у зв`язку з її смертю [INFO] . З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження керівника апарату суду [PERSON] №552/07/2020 від 20.07.2020 року по даній справі був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Призначення не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П. Ухвалою судді від 19.08.2020 року прийнято до розгляду справу та призначено підготовче засідання на 09 годину 30 хвилин 16.09.2020 року, яке неодноразово відкладено. Ухвалою суду від 11.01.2023 року провадження у справі зупинено на підставі п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] до залучення до участі у справі правонаступника (спадкоємця (ів)) або встановлення їх відсутності. 15.08.2023 року на адресу суду від завідувача Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В.Поливка надійшла копія спадкової справи №449/2023 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 11.06.2024 року поновлено провадження у справі та залучено до участі у справі в якості відповідачки правонаступника (спадкоємця) померлого [PERSON] [PERSON] . Підготовче засідання призначено на 14 годину 00 хвилин 04.07.2024 року, яке відкладено на 10 годину 00 хвилин 30.07.2024 року. Ухвалою суду від 30.07.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 11 годину 30 хвилин 24.09.2024 року, який відкладено 11 годину 30 хвилин 31.10.2024 року. \~ Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причина неявки суду не відома. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причина неявки суду не відома. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи (а.с.96, том 2) знаходиться заява [PERSON] , в якій вона просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи знаходиться її заява, в якій вона просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.38, том 2). Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Борода В.Ф. в cудовому засіданні, позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, окрім того наполягали на розгляді справи за відсутності позивачів, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Адвокат Борода В.Ф. зазначила, що у позивачів немає документів на спірну земельну ділянку. Накладень, про які йдеться в позовній заяві також немає. Представник відповідача Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 29.10.2024 року на електронну адресу суду надійшла заява за підписом [PERSON] , в якій вона просила судове засідання провести без участі представника Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вважає безпідставними, оскільки вищевказані правовстановлюючі документи до позивачів не мають жодного відношення, оскільки вони відображають власність [PERSON] , а в даний час правонаступником є [PERSON] . Позивачі мають приватизовані квартири, земельна ділянка, де розташований будинок позивачами не приватизована і відповідає усім технічним нормам. Суд, заслухавши відповідачку та її представника, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що рішенням Виконкому Добромильської міської Ради депутатів трудящих «Про відвод земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво [PERSON] по [ADDRESS] від 26.04.1971 року №102 вирішено відвести земельну ділянку розміром 600 кв.м по [ADDRESS] [PERSON] . Доручено начальнику комбінату комунальних підприємств [PERSON] оформити договір про відвод земельної ділянки в нотаріальній конторі. Зобов`язано забудівника [PERSON] до початку будівництва одержати від Старосамбірської райархітектури всю технічну документацію на право будівництва будинку на вищезазначеній земельній ділянці і на протязі 6-ти місяців приступити до будівництва жилого будинку (а.с.10 інвентраризаційної справи №1026, [ADDRESS] , власник [PERSON] ). Рішенням Виконавчого комітету Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району Львівської області «Про затвердження акту по закінченню будівництва житлового індивідуального будинку забудовника [PERSON] » від 19.09.1989 року №194 вирішено затвердити акт по закінченню і вводу в експлуатацію індивідувального житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] житловою площею 51,90 кв.м, загальною площею 86,10 кв.м. Будинок повністю закінчений. Зареєструвати вказаний будинок згідно цього рішення і видати свідоцтво про право власності (а.с.15, інвентраризаційної справи №1026, [ADDRESS] , власник [PERSON] ). Рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району «Про дозвіл на продаж в особисту власність квартири [ADDRESS] квартиронаймачу [PERSON] » від 23.04.1991 року №94 вирішено: затвердити акт оціночної комісії від 12.02.1991 року по оцінці житлової квартири [ADDRESS] , яка належить житловому фонду м.Добромиля в сумі 2558 крб. 00 коп.; продати квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати і кухні житловою площею 27,0 кв.м., корисною площею 45,9 кв.м., яка належить житловому фонду міста Добромиля і становить 55/100 ідеальної частини від цілого будинку квартиронаймачу [PERSON] ; керуючому управління будинками [PERSON] оформити договір купівлі продажу з квартиронаймачем [PERSON] ; райфінвідділу взяти на облік житлову квартиру для оподаткування; управління будинками міста зняти з балансу квартиру [ADDRESS] (а.с.10, том 1). Рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району «Про дозвіл на продаж в особисту власність квартири [ADDRESS] квартиронаймачу [PERSON] » від 28.05.1991 року №107 вирішено: затвердити акт оціночної комісії від 12.02.1991 року по оцінці житлової квартири [ADDRESS] , яка належить житловому фонду м.Добромиля в сумі 2033 крб. 00 коп.; продати квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати і кухні, житловою площею 20,9 кв.м., корисною площею 36,4 кв.м., яка належить житловому фонду міста Добромиля і становить 55/100 ідеальної частини від цілого будинку квартиронаймачу [PERSON] , керуючому управління будинками [PERSON] оформити договір купівлі продажу з квартиронаймачем [PERSON] ; райфінвідділу взяти на облік житлову квартиру для оподаткування; управління будинками міста зняти з балансу квартиру [ADDRESS] (а.с.9, том 1). 06.02.1992 року між виконавчим комітетом Добромильської міської ради народних депутатів Старосамбірського району та [PERSON] і [PERSON] укладено договори купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] отримав в особисту власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.12-13, том 1). Як було встановлено в судовому засіданні Рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.09.2001 року №507/а «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам м.Добромиль» вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель, для ведення особистого підсобного господарства земельні ділянки громадянам: [PERSON] [ADDRESS] , [PERSON] - 0,06 га [ADDRESS] , що підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.09.2001 року №507/а «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам м.Добромиль», виданого 26.02.2019 року №01-20/34 (а.с.202, том 1). 19.11.2001 року на підставі рішення виконкому Добромильської міської ради №507 від 25.09.2001 року: [PERSON] жителю [ADDRESS] , передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0801 гектарів, розташовану в [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства (а.с.38); [PERSON] , жительці [ADDRESS] , передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0559 гектарів, розташовану в [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №079162 (а.с.30, том 1). З повідомлення Комунального підприємства міського виробничого управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Добромильської міської ради №106 від 21.08.2017 року відомо, що будинок по [ADDRESS] був викуплений квартиронаймачами: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , тому документи по домоволодінню відсутні. Будинок по [ADDRESS] знаходиться у приватній власності, тому по ньому немає ніяких даних. Документами щодо планів земельних ділянок КП МВУЖКГ не володіє (а.с.11, том 1). З довідки Виконавчого комітету Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області №183 від 13.07.2023 року відомо, що рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання Добромильської міської ради від 27.12.1991 року «Про зміну назв [ADDRESS] змінено на " [ADDRESS] (а.с.142, том 2). Рішенням виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.04.2002 року №555 вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, для ведення особистого підсобного господарства [PERSON] , розташовану в [ADDRESS] , площею 0,1383 га, що підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 25.04.2002 року №555 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам м.Добромиль», виданого Архівним відділом Старосамбірської районної державної адміністрації №01-19/415 від 25.07.2016 року (а.с.14). З Державного акту на право приватної власності на землю від 06.06.2002 року відомо, що [PERSON] , жителю [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Добромильської міської Ради народних депутатів №555 від 25.04.2002 року передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1403 гектарів, розташовану в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку 0,10 га; для ведення особистого підсобного господарства 0,0403 га (а.с.16, інвентраризаційної справи №1026, [ADDRESS] , власник [PERSON] ). Рішенням Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області «Про узаконення будівництва цегляного гаражу, сараю, літньої кухні, стайні [PERSON] в [ADDRESS] від 29.03.2004 року №52 вирішено узаконити будівництво цегляного гаражу розміром 3,60х5,70 м, цегляного сараю розміром 4,00х3,50 м, цегляної літньої кухні розміром 4,65х4,50 м, комори розміром 4,65х2,00, стайні розміром 4,65х3,60 м. Самбірському МБТІ виготовити всю необхідну документацію (а.с.17, інвентраризаційної справи №1026, [ADDRESS] , власник [PERSON] ). Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 29.10.2004 року зобов`язано [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і земельною ділянкою в [ADDRESS] [PERSON] . Належним чином біля паркану [PERSON] між земельною ділянкою [PERSON] засипати вигрібну яму, щоб вода із земельної ділянки [PERSON] не стікала на земельну ділянку [PERSON] . Водостічну трубу [PERSON] із сторони земельної ділянки [PERSON] , зняти. Стік води із сторони земельної ділянки позивача закрити. Водостічну трубу перенести [PERSON] на протилежну сторону свого будинку і стік води направити на проїзд, що межує із земельною ділянкою [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] жителя [ADDRESS] не чинити перещшкод в користуванні будинком [PERSON] , надвірними будівлями і земельною ділянкою, що знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] необхідно знести вбиральню, самовільно збудований цегляний гараж та зрізати фруктові дерева, які ростуть на межі земельної ділянки із [PERSON] : три горіхи, дві яблуні, одну сливу та сухостой стовбур сливи по [ADDRESS] . Стягнуто із [PERSON] і [PERSON] моральну шкоду в користь позивача [PERSON] в розмірі по 100,00 гривень з кожного (а.с.93, том 1). 03.04.2009 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.45, том 1), а 05.05.2009 року уклала з ним Договір дарування земельної ділянки площею 0,0559 га, для ведення особистого підсобного господарства по вищевказаній адресі (а.с.23, том 1). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2009 року відомо, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2009 року (а.с.46, том 1). З Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №844722, виданого 25.08.2010 року відомо, що [PERSON] , житель [ADDRESS] на підставі договору дарування земельної ділянки ВМС №710023, реєстр. №1149 від 05.05.2009 року є власником земельної ділянки площею 0,0559 га, розташованої в [ADDRESS] (а.с.16, том 1). З довідки Комунального підприємства міського виробничого управління житлово-комунального господарства №27 від 21.02.2018 року відомо, що будинок за адресою: [ADDRESS] , який складається з двох квартир, знято з балансу в березні 1992 року. Квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] , 18.12.1991 року. Квартира [ADDRESS] продана [PERSON] 06.02.1992 року (а.с.90, том 1). Як було встановлено в судовому засіданні, у 2013 році після смерті [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , успадкували за законом - [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/2). Після смерті [PERSON] у 2016 році її частку у розмірі 1/4 вищевказаної квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] . Згідно Акту про встановлення меж земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , відповідача [PERSON] та домоволодінням, що знаходиться по сусідству по [ADDRESS] , від 23.05.2016 року, - за результатами повторних обмірів зовнішніх меж земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , переданої\~ [PERSON] у приватну власність існує фактична розбіжність із планом земельної ділянки будинковолодіння по [ADDRESS] , а саме: накладається одна і та ж частина ділянки біля будівель гаражу, туалету будинковолодіння по [ADDRESS] . Спірна ділянка має форму ромба і ширина земельної ділянки, що оспорюється становить 2 м 20 см. При встановлені меж земельної ділянки згідно Державного акту [PERSON] тепер частина будівлі гаражу власників будинку по [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці відповідача [PERSON] (а.с.39, том 1). З довідок Виконавчого комітету Добромильської міської ради Старосамбірського району Львівської області №323 від 15.08.2017 року та №81 від 21.02.2018 року відомо, що спірна земельна ділянка, яка вказана у Державному акті [PERSON] не належить на праві власності [PERSON] , а перебуває у комунальній власності. Земельна ділянка, що відноситься до будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частково приватизована Мунтяном Р.О. та [PERSON] , решта земельної ділянки перебуває в комунальній власності (а.с.42 (зворотньої сторони), (а.с.87, том 1). Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] скеровувались до міського голови Добромиля [PERSON] заяву, в якій він просив прийняти міри до [PERSON] про зупинення демонтажно-будівельних робіт, беручи до уваги акт про встановлення меж земельної ділянки від 23.05.2016 року (а.с.10, том 2). Листом від 16.05.2017 року №43 міський голова [PERSON] проінформував [PERSON] про те, що згідно Державного акту [PERSON] , демонтажні роботи ведуться на власній його земельній ділянці, тому міська рада невправі заборонити виконувати роботи (а.с.11, том 2). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно по закону, а згідно статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі\~ст. 79-1 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з ч.1, ч.2\~ст.55 Закону України «Про землеустрій»\~встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно зі\~ст. 198 ЗК України\~кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. За змістом зазначених правових норм, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється, зокрема\~\~з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки надасть можливість встановити накладання межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Згідност.15 Закону України «Про державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі тощо. Крім того згідно вимог ст.16 Закону України «Про державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і може бути скасований лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номеру. До того ж ст.21 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Зокрема, такі відомості вносяться: на підставі відповідної технічної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених ст. 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Частина 6\~ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»\~установлює, що однією з підстав для відмови в проведенні державної реєстрації земельної ділянки знаходження в межах земельної ділянки, що підлягає реєстрації, іншої земельної ділянки або її частини. При цьому власник не зможе одержати кадастровий номер, який є обов`язковим у разі відчуження земельної ділянки. Це означає, що за відсутності такого номера особа не може повноцінно розпоряджатися своєю власністю: продати, подарувати земельну ділянку або будинок чи іншу споруду, розташовану на такій ділянці. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Згідно з п. 4 розділу\~VІІ\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»\~у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Відповідно до частини 1 статті 15\~Цивільного\~кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1\~статті 16 ЦК України). Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.2\~ст. 90 ЗК України\~порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з роз`ясненнямив\~Постанові Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» від\~16.04.2004\~року №7 судам підвідомчі справи за заявами зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-67цс14 в постанові від 25.06.2014 року, який міститься також у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23.10. 2013 року (справа № 6-93цс13), державний акт на право приватної власності видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст.116,118 ЗК України. Стаття 155 ЗК України\~зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Ч.ч.1-3\~ст.158 ЗК України\~встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята\~статті\~\~158 ЗК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що «Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку» . Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, договору відчуження (правочину)встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт, правочин суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт, правочин порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.10.2018 року у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 року у справі № 911/714/18 року. При цьому підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 року у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 року у справі № 910/21404/17. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача так і на відповідача. Суд звертає увагу, що з позовною заявою звернулися чотири позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на те, що земельна ділянка відповідача [PERSON] накладається на його земельну ділянку (частину земельної ділянки), що порушує його права. Обгрунтовуючи наявність накладки, позивач [PERSON] посилається на те, що земельна ділянка, згідно акту про встановлення меж земельної ділянки від 23.05.2016 року, яка належить [PERSON] захоплює земельну ділянку, яка фактично перебувала і перебуває у користуванні та під будівлями співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] , та\~ квартири [ADDRESS] та зазначена у Плані земельної ділянки технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , складеного 29.06.1992 року Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації. Суд нагадує, що згідно зі ст.106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 Земельного кодексу України\~передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрований в Мінюсті України 16.06.2010 року № 391/17686 . За\~п.3.12 Інструкції № 376\~закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Суд вважає за необхідне зазначити, що факт накладення меж однієї земельної ділянки на іншу може підтвердитися відомостями з Публічної кадастрової карти та земельно-технічною експертизою, однак матеріали справи жодного із цих документів не містять. Таким чином, суд вважає, що для встановлення наявності накладення земельних ділянок, площі накладень та встановлення за рахунок чиєї земельної ділянки таке накладення має місце, необхідні спеціальні знання у земельній сфері, тобто висновок експерта. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року в справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Проте, звертаючись в суд з позовом, позивач [PERSON] не надав суду висновку експерта та не заявляв клопотань про призначення у справі експертизи. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , то вони, як на підставу позовних вимог покликаються на те, що [PERSON] та [PERSON] отримали технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду на [ADDRESS] , складений 29.06.1992 року Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації. Вказаний технічний паспорт містить План земельної ділянки, де позначено також фактичну прибудинкову територію, із нанесенням будівель А-1 (житл.будинок), Б (сарай), В (сарай). У 2013 році після смерті [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , успадкували за законом - [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/2). Після смерті [PERSON] у 2016 році її частку у розмірі 1/4 вищевказаної квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] . Земельна ділянка [PERSON] захоплює земельну ділянку, яка фактично перебувала і перебуває у користуванні та під будівлями співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] , та\~ квартири [ADDRESS] та зазначена у Плані земельної ділянки технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , складений 29.06.1992 року Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації. Однак, суд звертає увагу, що з плану завнішніх меж земельної ділянки, який міститься в Державному акті на право власності на землю [PERSON] (а.с.15, том 1) вбачається, що земельна ділянка [PERSON] межує з: від А до Б - землі загального користування (вулиця), Б-В - землі [PERSON] , В до Г - землі [PERSON] , Г до Д - землі [PERSON] , Д - Е - землі [PERSON] ,, Е-А - землі загального користування. [PERSON] свою земельну ділянку подарувала [PERSON] , тобто земельна ділянка лише позивача [PERSON] безпосередньо межує зі спірною земельною ділянкою померлого відповідача [PERSON] . Щодо інших позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , то в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які відомості про те, що в їх власності чи у їх володінні перебувають земельні ділянки, що межують із земельною ділянкою [PERSON] . Що стосується\~посилання в\~позовній заяві\~на так\~звані «будівлі\~співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] , та квартири [ADDRESS] », то в контексті вищеописаного, суд ретельно дослідив копію документа, який міститься на а.с. 17-18 т. 1, а саме інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 61601170 від 16.06.2016 року. З вищевказаної інформаційної довідки чітко вбачається те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками часток у квартирі [ADDRESS] та їм належить , та згаданої квартири у спільній частковій власності відповідно. Про будь-які інші господарські, дпопоміжні чи інші будівлі, які б перебували у власності вищезазначених осіб не йдеться. Тому перед судом очевидно постає питання, щодо того, яке ж право [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було порушене, невизнане чи оспорюване померлим відповідачем [PERSON] . Даючи відповідь на це питання, необхідно звернутися до законодавства України та висновків Верховного Суду в схожих правовідносинах. Судом не заперечується, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). В той же час, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2022 року у справі № 757/508/20-ц (провадження № 61-19919св21) зазначено, що: «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. […] Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення». Жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б дали суду можливість стверджувати про те, що в позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] наявне порушене право, і це право порушене саме відповідачами по справі, суду не надано і таких доказів судом не здобуто. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, судом при розгляді даної справи встановлено відсутність порушеного права позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки їхні права не порушено. Позбавити відповідачку [PERSON] права на спірну земельну ділянку шляхом втручання в право на мирне володіння майном, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, можна тільки за умови, що таке втручання є законним, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, і таких захід є пропорційним визначеним цілям. Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed