Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт належності правовстановлюючого документу: Державного акту на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05 квітня 2000 року, виданого на ім`я « [PERSON] » - [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на земельні ділянки загальною площею 1,9200 га, що знаходяться на території Давидівської сільської ради ОТГ (за межами с. Виннички) Львівського району Львівської області, для ведення сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05 квітня 2000 року. В обґрунтування позову зазначає, що Позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] (Свідоцтво про одруження № [NUMBER] від 07.06.1979 р.). Після його смерті (Свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 02.01.2019 р.) вона є єдиним спадкоємцем за законом. На підставі Розпорядження Пустомитівської РДА № 109 від 20.03.2000 р. спадкодавець отримав у приватну власність земельні ділянки площею 1,9200 га (рілля 1,5100 га, сінокіс 0,4100 га). Право підтверджене Державним актом на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05.04.2000 р. У Державному акті допущено помилку в по батькові вказано « [PERSON] » замість « [PERSON] », що унеможливлює нотаріальне оформлення права на спадщину (відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину). У 2021 р. Позивачка замовила технічну документацію щодо встановлення меж у натурі. В результаті були сформовані: ділянка 1,5074 га (кадастровий № 4623681200:04:000:0255); ділянка 0,4100 га (кадастровий № 4623681200:06:000:0461). Загальна площа: 1,9174 га. Нормативна грошова оцінка земель: для ділянки 1,5074 га 83 115,17 грн. для ділянки 0,4100 га 1 249,13 грн. Разом: 84 364,30 грн. Орфографічна помилка у державному акті унеможливлює включення зазначених земельних ділянок до складу спадщини. Це порушує право Позивачки на спадкування, гарантоване: Цивільним кодексом України (ст. 1216, ст. 1218, ст. 1261), Законом України «Про нотаріат» (ст. 66). Позивачка обґрунтовує позов тим, що орфографічна помилка в акті позбавила її можливості реалізувати право на спадкування земельних ділянок, що належали її чоловіку. Через неможливість нотаріального оформлення вона звертається до суду за визнанням права власності в порядку спадкування. На підставі вищенаведеного, просить позов задоволити повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Пастушок Л. М. позов підтримала з підстав, викладених у ньому, зазначила, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги та фактично прийняла спадщину. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свого представника адвоката Пастушок Л. М., просила позов задоволити повністю. Уповноважений представник Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку: Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. 07.06.1979 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, у зв`язку із чим прізвище позивача було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 07.06.1979 року. Як вбачається із копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02.01.2019 року Виконавчим комітетом Винничківської міської Ради міста Львова, [PERSON] помер [INFO] , у віці 77 років, про що 02.01.2019 року складено відповідний актовий запис № 01. Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 56625596 від 24.06.2019 року, спадкова справа, номер у спадковому реєстрі 64367204, номер у нотаріуса 13/2019, після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON] , заведена 24.06.2019 року. Також згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64390742 від 16.04.2021 року, номер у спадковому реєстрі 64367204, номер у нотаріуса 13/2019, після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON] , заведена 24.06.2019 року, позивачу, як спадкоємцю було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, номер у Спадковому реєстрі 67519850, номер в реєстрі нотаріальних дій 791, видавник приватний нотаріус Максимів Л. Д. Судом встановлено, із копії Державного акту на право власності на землю серії I-ЛВ № 059852 від 05.04.2000 року, що [PERSON] , який мешкає в с. Виннички Пустомитівського (теп. Львівського району) на підставі Розпорядження Пустомитівської райдержадміністрації №109 від 20.03.2000 року набув у приватну власність земельну ділянки загальною площею 1,9200 га (1,5100 га - рілля та 0,4100 га - сінокіс), що знаходяться на території Винничківської ради Пустомитівського району Львівської області, для сільськогосподарського використання. Як вказує представник позивача, при виготовленні Державного акту на право власності на землю серії I-В № 059852 від 05.04.2000 року була допущена орфографічна помилка, а саме було невірно зазначено по батькові власника земельних ділянок: замість « [PERSON] », написано « [PERSON] », яку за життя [PERSON] не усунув. Однак на підтвердження вищевказаного до матеріалів справи було додано лише письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] від 11.08.2022 року, у змісті яких зазначено, що " [PERSON] " та " [PERSON] ", вказаний у Державному акті на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05 квітня 2000 року, є однією і тією ж особою. Проте, такі пояснення не можуть бути визнані належними доказами, оскільки зазначені особи не були допитані в судовому засіданні, їх пояснення не перевірені в порядку безпосередності дослідження доказів, та надані у позасудовому порядку, що виключає можливість суду надати оцінку достовірності викладеного. У розумінні ст. 86 Цивільного процесуального кодексу України, належними є такі докази, які містять відомості про предмет доказування і подані в установленому законом порядку. Згідно із принципом змагальності та безпосередності дослідження доказів, передбаченим ст. 12 та ст. 211 ЦПК України, суд має досліджувати саме ті докази, що були належним чином оголошені та перевірені в ході судового розгляду. Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити, що надані письмові пояснення не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту належності правовстановлюючого документу: Державного акту на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05 квітня 2000 року, виданого на ім`я « [PERSON] » - [PERSON] , який помер [INFO] і мають лише допоміжне значення, інших доказів, що містять уніфіковані ідентифікаційні ознаки особи стороною позивача не надано. У той же час, суд додатково наголошує, що відповідно до абз. 2 п. 12\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, тотожність особи судами не встановлюється. Окрім того, відповідно до роз`яснень листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. У цих справах, суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них, а також не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] в частині встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно відмовити, оскільки вказане не доведено в процесі розгляду справи судом, та є необґрунтованим належними і допустимими доказами. Щодо вимоги позивача про визнання у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , права власності на земельні ділянки загальною площею 1,9200 га, що знаходяться на території Давидівської сільської ради ОТГ (за межами с. Виннички) Львівського району Львівської області, для ведення сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05.04.2000 року, то суд зазначає наступне: згідно з нормою ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.\~1219\~ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини, за правилами ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч. 1 ст. 1268 ЦК України. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Частиною 3 ст.\~1268\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87\~ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89\~ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Статтею 41\~Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Однак в даному випадку, стороною позивача в процесі розгляду справи не було ініційовано подання клопотання про витребування спадкової справи, заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] . У зв`язку з цим суд позбавлений можливості достеменно встановити коло спадкоємців, що є необхідним для вирішення питання щодо переходу права власності в порядку спадкування. Крім того, позивачем не надано Витягу з Державного реєстру заповітів та/або спадкових договорів, що також унеможливлює перевірку наявності інших потенційних спадкоємців або розпорядчих документів спадкодавця, у той же час, належність правовстановлюючого документа, а саме Державного акта на право власності на землю серії І-ЛВ № 059852 від 05 квітня 2000 року, спадкодавцю не встановлена. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання права власності на вказані земельні ділянки у порядку спадкування є недоведеною та підлягає відмові в задоволенні. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст.\~4,\~5 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. Таким чином, представлені суду докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на предмет їх достовірності та допустимості, а також їх достатності та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені обставини судом свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed