Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням змін та доповнень від 27.02.2023 року (т.1, а.с. 195-198) просив: -визнати квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., особистою приватною власністю [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію частини вартості спільного майна подружжя автомобіля марки MERCEDES-BENZ А180, загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 25 грудня 2015 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №629, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.07.2021 року у справі № 183/2079/21. В свою чергу, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 року з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , були виключені відомості про батька [PERSON] . Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, 05.09.2019 року позивач продав належний йому на праві власності автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, який був зареєстрований на матір позивача [PERSON] . Зазначений автомобіль він продав [PERSON] за 8000 доларів, що було еквівалентно 172640 гривням, та з метою капіталовкладення, придбав квартиру за [ADDRESS] . Квартира була зареєстрована на ім`я [PERSON] , покупку квартири було здійснено за 175\~000 гривень, що і визначено у договорі купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 211. Далі, позивач наполягає на тому, що за власні кошти зробив ремонт у зазначеній квартирі, зі свого будинку перевіз туди меблі, кухню, техніку, а саму квартиру вони почали здавати квартирантам, у цій квартирі подружжя разом не проживало. У квітні 2020 року шлюбні відносини між подружжям почали погіршуватися, [PERSON] без згоди позивача зареєструвалася у зазначеній квартирі та зареєструвала в ній свого неповнолітнього сина [PERSON] . Таким чином, позивач наполягає на тому, що зазначена квартира була ним придбана за особисті кошти від продажу власного автомобіля, тому просить визнати вказану квартиру його особистою власністю. Крім того, 10.07.2019 року за власні накопичені кошти, [PERSON] придбав автомобіль марки MERCEDES-BENZ А180, державний номерний знак [NUMBER] , загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , який також було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Цей автомобіль позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, однак 15.04.2021 року [PERSON] відчужила зазначений автомобіль, без згоди іншого подружжя, тому позивач наполягає на стягненні грошової компенсації у розмірі частини вартості вказаного автомобіля, відповідно до висновків експертизи. В свою чергу, [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням змін та доповнень, просила: -визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS] ; автомобіль ВАЗ-212140, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1690 куб.см., автомобіль MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску. Об`єм двигуна 2838 куб.см., автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1968 см.куб., автомобіль MERCEDES-BENZ А180, державний номерний знак [NUMBER] , загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] ; -визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію частини вартості автомобіля MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2838 куб.см., VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 107860 гривень; -стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію частини вартості автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1968 см.куб., у розмірі 213100 гривень; -стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію частини вартості автомобіля ВАЗ-212140, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1690 куб.см., у розмірі 96818 гривень (т.2, а.с. 195-198). Зустрічний позов обґрунтований тим, що 25.12.2015 року між сторонами дійсно був зареєстрований шлюб, який, за її позовом від 31.03.2021 року, за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року, - було розірвано. Спільних дітей у цьому шлюбі подружжя не має. Між тим, в період шлюбу, а саме з 25.12.2015 року по 25.08.2021 року, подружжя, за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру, за спільною згодою, було зареєстровано на [PERSON] , а [PERSON] , під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відповідною письмовою заявою надав свою згоду про те, що вказана квартира купується подружжям за спільні сумісні кошти. Позивачка за зустрічним позовом наполягає на тому, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, після розірвання шлюбу вона разом зі своїми дітьми проживає у вказаній квартирі, тому кожен із подружжя має рівні права на це майно, і просить в судовому порядку визнати за нею право власності на частину нерухомого майна, спростовуючи таким чином доводи позивача [PERSON] щодо особистого набуття ним у власність зазначеної квартири. [PERSON] у позові звертає увагу на те, що в період з 14.03.2013 року по 29.01.2018 року вона постійно працювала, здійснювала підприємницьку діяльність, як фізична-особа підприємець, у сфері надання послуг перукарні та салону краси, сплачувала податки та отримувала в цей період дохід, який вносила до спільного сімейного бюджету. Крім того, подружжям в період шлюбу, за спільні сумісні кошти було придбано автомобіль IVECO 35С11, 2001 року випуску. Цей автомобіль було зареєстровано на ім`я [PERSON] 18 лютого 2017 року, а 17 вересня 2020 року автомобіль перереєстровано на нового власника. За отримані кошти від продажу зазначеного вище транспортного засобу, подружжям 26 вересня 2020 року було придбано автомобіль MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2838 куб.см., VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Зазначений автомобіль без згоди іншого подружжя [PERSON] перереєстрував на сторонню особу 06 квітня 2021 року, дізнавшись про звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Далі, в період шлюбу, а саме 18 лютого 2017 року, подружжям також було придбано автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1968 см.куб., який 13 лютого 2018 року було перереєстровано на іншого власника, а кошти, отримані від продажу цього автомобіля були витрачені на придбання автомобіля MERCEDES-BENZ 320G, державний номерний знак [NUMBER] . Цим автомобілем [PERSON] користувався одноособово, однак оформив його на сторонню особу, тому [PERSON] вважає, що кошти, отримані від реалізації автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1968 см.куб., були витрачені ним на свій розсуд, не в інтересах сім`ї. Також, 18 лютого 2017 року подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ-212140, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1690 куб.см., який 19 квітня 2018 року було перереєстровано на іншу особу. [PERSON] не спростовує того факту, що [PERSON] подарував їй автомобіль MERCEDES-BENZ А180, державний номерний знак [NUMBER] , загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , однак це майно є спільною сумісною власністю, з огляду на те, що цей автомобіль було придбано за угодою купівлі-продажу. Таким чином, [PERSON] наполягає на застосуванні до правовідносин, що виникли між сторонами з приводу поділу майна, презумпції права спільної сумісної власності на майно, і просить поділити це майно за запропонованим нею варіантом, визнавши нерухоме та рухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, стягнувши з [PERSON] на її користь частину вартості автомобілів, що були придбані подружжям в період шлюбу, однак відчужені [PERSON] на користь інших осіб, без її згоди. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2021 року головуючим суддею визначено суддю Сороку О.В. (т.1, а.с. 32). Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] відкрите провадження у справі (т.1, а.с. 36). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року відмовлено позивачеві [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову (т.1, а.с. 52-54). Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року вжито заходів забезпечення позову (т.1, а.с. 79). Ухвалою суду від 21 січня 2022 року відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову (т.1, а.с. 91-92). Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року основний та зустрічний позов об`єднані в одне провадження (т.1, а.с. 100-101). Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року залучено до розгляду справи співвідповідача (т.1, а.с. 154-157). Ухвалами суду від 27 січня 2023 року відмовлено представникові відповідача у задоволенні заяв про витребування доказів (т.1, а.с. 185-190). Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року відмовлено представникові позивача у задоволенні заяви про витребування доказів (т.1, а.с. 213-215). Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року по справі призначено судову авто товарознавчу експертизу, провадження по справі зупинено (т.1, а.с. 216). Ухвалою суду від 16 травня 2023 року провадження по справі поновлено (т.1, а.с. 224). Ухвалами суду від 22 червня 2022 року по справі призначено судові товарознавчі експертизи, провадження у справі зупинено (т.1, а.с. 235-236). Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року провадження у справі поновлено (т.2, а.с. 10). Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідача витребувано докази (т.2, а.с. 14-15). Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року призначено судову авто товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (т.2, а.с. 42-43). Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року провадження у справі поновлено (т.2, а.с. 50). Ухвалою суду від 06 грудня 2023 року вжито заходів забезпечення доказів (т.2, а.с. 51-53). Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року поновлено провадження у справі (т.2, а.с. 93). Ухвалою суду від 24 червня 2024 року призначено розгляд справи по суті (т.2, а.с. 108). В судовому засіданні позивач та його представники позов [PERSON] підтримали, просили задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов не визнали. Протягом судового розгляду [PERSON] надав пояснення про те, що 25 грудня 2015 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка вже мала сина від першого шлюбу. До реєстрації шлюбу з відповідачкою у його власності перебував автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, який він переоформив на ім`я своєї матері. Цей автомобіль, за його проханням матір продала [PERSON] , а отримані кошти передала йому в борг для придбання квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не надавала йому дозволу на отримання коштів у борг, приблизно протягом двох років він особисто повертав отримані кошти матері. Право власності на квартиру було вирішено оформляти на ім`я [PERSON] , не дивлячись на те, що [PERSON] ніколи не мала власних коштів для придбання квартири. Перебуваючи у нотаріуса він дійсно підписував заяву, якою погоджувався на таку угоду та підтверджував, що кошти для придбання квартири є спільною сумісною власністю подружжя. В цій квартирі вони не проживали однією сім`єю, за власні кошти він зробив ремонт у квартирі, завіз туди меблі, техніку тощо і ця квартира здавалася ними в оренду. У квітні 2020 року йому стало відомо про те, що народжена у шлюбі дочка [PERSON] не являється його дочкою, тому він звернувся до суду з відповідним позовом, а [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання їх шлюбу. Відповідні рішення про розірвання шлюбу та виключення відомостей про нього, як про батька, були винесені Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Протягом шлюбу вони також придбали автомобіль MERCEDES-BENZ А180, державний номерний знак [NUMBER] , який було оформлено на ім`я [PERSON] . Остання сама ним користувалася, а у квітні 2021 року відчужила його без його дозволу, тому він вважає, що [PERSON] повинна йому компенсувати вартість частини автомобіля . Зустрічний позов [PERSON] не визнав, надав пояснення про те, що автомобілі, які були переоформлені на його ім`я 18.02.2017 року, а саме раніше належали його батькові, тому жодної угоди купівлі-продажу укладено не було. Таке рішення щодо переоформлення цих автомобілів на його ім`я було прийняте батьком, який тяжко захворів і під час хвороби висловив своє бажання вчинити саме такі дії, щоб не передавати ці автомобілі у спадок. Крім того, автомобіль ВАЗ 212140 ніколи не перебував у його власності, одразу цей автомобіль був переоформлений на його племінницю, яка являлася фактичним користувачем цього автомобіля. Таким чином, відповідач за зустрічним позовом спростовує придбання цього майна за спільні сумісні кошти, наполягає на тому, що ці автомобілі завжди належали його батькові, він лише виконав його волю перед смертю. Єдиний автомобіль, який вони придбали в період шлюбу, є автомобіль MERCEDES-BENZ А180, і цим автомобілем [PERSON] розпорядилася на власний розсуд, без його згоди. Представник відповідача [PERSON] адвокат Маймор А.В. в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, надала пояснення щодо обставин, викладених у зустрічній позовній заяві, спростовувала доводи позивача [PERSON] щодо обставин, при яких купувалася квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , наполягала на тому, що ця нерухомість була придбана за спільні кошти подружжя. [PERSON] з 2013 року по 218 рік працювала, мала стабільний дохід, який і складав їх сімейний бюджет. Представник відповідача зауважила, що [PERSON] не подав до суду належних та допустимих доказів про те, що мав хоч якісь офіційні доходи, як і не подав належних та допустимих доказів про те, що отримував у своєї матері в борг будь-які кошти для придбання спірної квартири. Так само, представник відповідача спростовувала доводи позивача про те, що у лютому 2017 року відбулася будь-яка інша угода, ніж купівля-продаж, трьох автомобілів, які теж були відчужені в подальшому без згоди [PERSON] . Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 22 15 грудня 2015 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб, актовий запис №629 (т.1, а.с. 13), по 25 серпня 2021 року, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року у справі № 183/2079/21, відповідно до ч.2 ст. 113 Сімейного Кодексу України. Обидві сторони не спростовували того факту, що сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства ними було припинено у квітні 2021 року. Суду надано копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 березня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 211, у відповідності до якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 20-22). Продаж квартири вчинено за 175000 гривень, відповідно до п.3 зазначеного вище Договору, нотаріусом доведений факт отримання заяви від [PERSON] , чоловіка покупця, що він дає згоду на купівлю вищевказаної квартири за сумісно нажиті кошти, про що свідчить п.11 Договору та сама заява [PERSON] (т.1, а.с. 23). Аналіз поданих письмових доказів свідчить про те, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] в період шлюбу. [PERSON] наполягає, що цей об`єкт нерухомості є його особистою власністю, а [PERSON] доводить суду, що це майно придбано у шлюбі за спільні кошти подружжя, являється їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу. \~ \~ \~ \~Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. \~ \~ \~ \~Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. \~ \~ \~ \~Зазначеним вище договором купівлі-продажу житлової квартири, з урахуванням зави [PERSON] доводиться той факт, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними, за [PERSON] слід визнати право власності на зазначений об`єкт нерухомості на частку. Оцінюючи позицію позивача про те, що цей об`єкт нерухомості є його особистою власністю, суд керується наступними нормами закону. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. \~ \~ \~ \~ \~Статтею 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~ \~У відповідності до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст.\~60\~СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У відповідності\~до вимог\~частини третьої\~ст.\~57\~СК України особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Так, позивач [PERSON] , остаточно уточнюючи свої позовні вимоги у лютому 2023 року (т.1, а.с. 195-198), наполягав на тому, що для придбання спірної квартири він продав належний йому автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, який був зареєстрований на матір позивача [PERSON] , і отримані кошти вклав у нерухомість. \~ \~ \~ \~Протягом судового розгляду позивач наполягав на тому, що зазначений вище автомобіль належав його матері, яка і продала цей автомобіль, а кошти від продажу автомобіля надала йому у борг. На підтвердження цих обставин позивачем надано реєстраційну карту автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, у відповідності до якої [PERSON] стала власником автомобіля 02.04.2013 року (а.с. 18) та відчужила його 05.02.2019 року (а.с. 19). При цьому матеріали справи мітять докази про те, що цей автомобіль перебував на обліку за [PERSON] з 25.04.2007 року, знятий з обліку ним же 15.12.2012 року для реалізації, і поставлено на облік 02.04.2013 року, на підставі договору придбаного в торгівельній організації, - [PERSON] (т.1, а.с. 175-176). Свідок [PERSON] також підтверджувала в суді, що вона була власником цього автомобіля, вона здійснювала продаж цього автомобіля, кошти від продажу автомобіля у розмірі 8000 доларів США надала своєму синові для придбання квартири виключно для його потреб, а не для його сім`ї, протягом двох років він повертав їй отримані в борг кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що кошти за придбаний автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, він передав [PERSON] в присутності [PERSON] , а користувався до цього цим автомобілем [PERSON] та його батько. Аналіз поданих позивачем доказів спростовує доводи позивача про те, що він для придбання квартири 01 березня 2019 року використав кошти, які були ним отримані від реалізації особистого майна. Автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номерний знак [NUMBER] , 2002 року випуску, виходячи з поданих доказів, перебував у користуванні [PERSON] , суду не надано належних та допустимих доказів про те, що кошти для придбання квартири були передані [PERSON] його матір`ю [PERSON] . Показання свідка в цій частині не можуть бути розцінені, як належні та допустимі, а з огляду на заявлений позов [PERSON] , який наполягав на тому, що цей автомобіль перебував у його власності, однак формально був оформлений на матір, взагалі є суперечливими. \~ \~ \~ \~Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання квартири за [ADDRESS] , особистою власністю позивача, - слід відмовити. Суду, поза розумним сумнівом, доведено, що цей об`єкт нерухомості являється спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , кожен з подружжя набув право власності на частку зазначеної квартири. Вирішуючи позов в частині поділу автомобіля марки MERCEDES-BENZ А180, загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , суд, крім норм матеріального та процесуального права, зазначених вище, керується наступними нормами закону, а саме. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65\~СК України). У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). У даному випадку, судом встановлено, що майно, а саме автомобіль MERCEDES-BENZ А180, загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , був придбаний [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу (т.1, а.с. 27-28). Спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, 15.04.2021 року, тобто після припинення сімейно-шлюбних відносин, був відчужений [PERSON] [PERSON] (т.1, а.с. 29). Письмової згоди позивача на відчуження транспортного засобу матеріали справи не містять, автомобіль, в силу закону являється неподільним майном, а суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на грошову компенсацію вартості спірного автомобіля. Згідно висновку експерта № СЕ-19/104-23/41414-АВ від 21.11.2023 року, середня ринкова ціна легкового автомобіля MERCEDES-BENZ А180, загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , на дату проведення експертизи складає 286652, 00 гривень, а на момент відчуження 15 квітня 2021 року 267122,43 грн. (т.2, а.с. 55-60). Не дивлячись на те, що позивачем [PERSON] після проведення експертизи не вжито заходів для уточнення позовних вимог та вибору розміру грошової компенсації, яку позивач просив би застосувати, суд, визначаючи розмір грошової компенсації у розмірі вартості автомобіля, виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю, визначається, виходячи з вартості транспортного засобу на момент розгляду справи в суді. Аналізуючи викладене, [PERSON] має право на відшкодування йому частки його вартості, що відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля MERCEDES-BENZ А180, загальний легковий загальний хетчбек В, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , в розмірі 143326 грн. Вирішуючи позов [PERSON] щодо стягнення грошової компенсації за частину автомобілів: MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2838 куб.см., VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 107860 гривень; VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1968 см.куб., у розмірі 213100 гривень; ВАЗ-212140, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1690 куб.см., у розмірі 96818 гривень, суд звертає увагу на наступне. Так, згідно відомостей, поданих Територіальним сервісним центром МВС № 1246 в період з 25 грудня 2015 року по 25 серпня 2021 року за [PERSON] було зареєстровано чотири автомобіля: -IVECO 35С11, 2001 року випуску, цей автомобіль перереєстровано 17 вересня 2020 року на нового власника; -ВАЗ 212140, 2013 року випуску, цей автомобіль перереєстровано на нового власника 19 квітня 2018 року; -VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску. 13 лютого 2018 року цей автомобіль було перереєстровано на нового власника; -MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, 06 квітня 2021 року цей автомобіль було перереєстровано на нового власника (т.1, а.с. 12). За результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 3157-23 від 25.01.2024 року середня ринкова ціна колісних транспортних засобів станом на дату проведення дослідження становить: MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2835 куб.см. - 2 ВАЗ 212140, 2013 року, - 193630 гривень (т.2, а.с. 78-92). Аналіз поданих доказів, свідчить про те, що в період шлюбу з [PERSON] зазначені вище автомобілі дійсно були набуті [PERSON] у власність, на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, і в розумінні норм СК України являються майном, набутим подружжям, тобто спільним майном подружжя. [PERSON] протягом розгляду справи спростовував позов [PERSON] в частині того, що автомобілі IVECO 35С11, 2001 року випуску, ВАЗ 212140, 2013 року випуску, VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 були придбані за угодами купівлі-продажу за кошти подружжя, та наполягав на тому, що ці автомобілі були перереєстровані за ним за волею його батька, який на той час був власником цих транспортних засобів, в один день 18.02.2017 року, з метою уникнення розподілу спадщини в подальшому. За ці автомобілі спільні кошти подружжя не сплачувалися, а були в такий спосіб, переоформлені з батька на нього безоплатно. Так, матеріали справи містять належні та допустимі докази про те, що зазначені автомобілі дійсно були зареєстровані за [PERSON] в один день 18.02.2017 року, на підставі договору, укладеному в ТСЦ (т.1, а.с. 177-178). Належних та допустимих доказів про те, що вказані автомобілі були передані [PERSON] безоплатно, суду не подано. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як зазначав суд вище, вирішуючи позов [PERSON] в частині визнання квартири його особистою власністю, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на\~час припинення\~спільного ведення\~господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] та [PERSON] придбали спірне майно під час шлюбу, то вони були співвласниками, в тому числі автомобілів IVECO 35С11, 2001 року випуску, ВАЗ 212140, 2013 року випуску, VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску, MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску. При цьому, [PERSON] не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Посилання відповідача про те, що він придбав ці автомобілі безоплатно нічим не підтверджуються, а тому не приймається судом до уваги. Між тим, як зазначав суд вище, під час розгляду справ про поділ майна подружжя, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Судом встановлено, не спростовано сторонами, що у квітні 2021 року сторони припинили спільне ведення господарства, позов про розірвання шлюбу [PERSON] був пред`явлений до суду 31 березня 2021 року. Однак, автомобіль MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, який також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зареєстрований 06 квітня 2021 року, на підставі договору купівлі-продажу, на [PERSON] (т.2, а.с. 62-71). Таким чином, відчуження цього автомобіля відбулося без згоди іншого подружжя, а тому [PERSON] має право на отримання грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля MITSUBISHI CANTER 35, 2000 року випуску, в розмірі 107860 гривень. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд, відповідно до вимог п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне покласти на сторони судові витрати, понесені ними при розгляді цієї справи. Так, судовий збір, сплачений позивачем [PERSON] у розмірі 1778 грн. (а.с. 1), 908 грн. (а.с. 2), а також у розмірі 526,26 грн., а так само витрати на проведення експертизи у розмірі 1147 грн. (т.1, а.с. 226), - слід покласти на позивача [PERSON] . В свою чергу, судовий збір, сплачений [PERSON] у розмірі 4075 грн., 72 коп., а також витрати на проведення експертизи у розмірі 9589,20 грн. та у розмірі 4469, 12 гривень, - слід покласти на позивача за зустрічним позовом [PERSON] .

Outcome: partial