Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

30 серпня 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 12 жовтня 2019 року між АТ «Альфа Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №501194187, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 45155,02 гривень строком на 36 місяців, зобов`язавшись повернути кредит згідно графіку до 15 жовтня 2022 року, сплативши 21,99% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. 20 вересня 2021 року на підставі договору факторингу №3 позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором, заборгованість якого станом на 20 вересня 2021 року в загальному розмірі становить 73630,57 гривень, з яких: 40503,68 гривень заборгованість за тілом кредиту, 33126,89 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Посилаючись на те, що відповідач зазначений борг не повертає, позивач просить у даному позові стягнути означений борг з відповідача, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2024 року матеріали позовної заяви направлено за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 жовтня 2019 року між АТ «Альфа-Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено угоду про надання кредиту №501194187 (далі кредитний договір №501194187 від 12 жовтня 2019 року), обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якої кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредиту в розмірі 45155,02 гривень строком на 36 місяців, а позичальник повернути кредит згідно графіку платежів до 15 жовтня 2022 року щомісячними платежами, сплативши 21,99% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Викладене підтверджується копією оферти з додатком, копією паспорту споживчого кредиту. Як слідує з виписки по особовим рахункам відповідача за період з 12 жовтня 2019 року по 20 вересня 2021 року, відповідач отримав від кредитодавця обумовлені укладеним між сторонами кредитним договором кредитні кошти в повному обсязі шляхом та користувався ними протягом зазначеного періоду. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. 20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №3, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу позивач набув належних АТ «Альфа-Банк» прав вимоги за кредитним договором №ССNG501194187 від 15 жовтня 2019 року в загальному розмірі 7103,97 гривень станом на дату відступлення прав вимоги. Викладене підтверджується копією договору факторингу з додатком, копією акту приймання-передачі реєстру боржників від 20 вересня 2021 року, копією платіжного доручення. В той же час, відповідно до складеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитом розмір заборгованості відповідача станом на 20 вересня 2021 року за кредитним договором №501194187 від 12 жовтня 2019 року становить 73630,57 гривень, з яких: 40503,68 гривень заборгованість за тілом кредиту, 13439,31 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 19687,58 гривень заборгованість за комісією. Відтак, з вищевикладеного слідує, що позивачем подано в якості доказів набуття ним прав вимоги до відповідача договір факторингу з додатком, які підтверджуються відступлення прав вимоги за іншим кредитним договором, аніж той, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, складові заборгованості та їх розмір, зазначені у позові, розрахунку заборгованості та у документах, поданих на підтвердження набуття прав вимоги, не збігаються. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст.6, 627, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст.ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Нормою ст.1054 ЦК України визначено за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківський кредит будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом ст.ст.202, 207, 626 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що позивач не є первісним кредитодавцем за кредитним договором №501194187 від 12 жовтня 2019 року, а отже його право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за означеним договором має бути належним чином доведено перед судом. Обґрунтовуючи правомірність пред`явлення позовних вимог про стягнення на свою користь з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №501194187 від 12 жовтня 2019 року, позивач посилається на набуття ним відповідного права вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №3 від 20 вересня 2021 року. За змістом п.2.1 означеного договору факторингу перелік відступлених прав вимоги від первісного (АТ «Альфа-Банк») до нового (позивач) кредитора має бути зазначений у відповідному додатку №1-1 до договору факторингу. Позивачем подано суду копію такого додатку, однак згідно цього додатку позивач набув прав вимоги до відповідача не за кредитним договором №501194187 від 12 жовтня 2019 року станом на 20 вересня 2021 року в загальному розмірі 73630,57 гривень, а за кредитним договором №ССNG501194187 від 15 жовтня 2019 року станом на 20 вересня 2021 року в загальному розмірі 7103,97 гривень. При цьому, розрахунок заборгованості на суму 73630,57 гривень станом на 20 вересня 2021 року складений не первісним кредитодавцем, а позивачем. Відтак, позивач фактично просить суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість за тим кредитним договором та у такому розмірі, доказів набуття прав вимоги за яким і у заявленому розмірі не подав суду. Таким чином, суд доходить висновку про неправомірність, безпідставність, необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і про неможливість задоволення позову ні повністю, ні частково на користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed