Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання трьох дітей, а саме просить стягнути з відповідача аліменти на утримання: - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 7/30 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позовної заяви до суду; - неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 7/30 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позовної заяви до суду; - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 7/30 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позовної заяви до суду. Вимоги позову обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох спільних дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , котрі проживають з позивачем та перебувають на її повному матеріальному утриманні. Всупереч тому, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, відповідач не в повному обсязі приймає участь у матеріальному забезпеченні дітей. Позивач вказує на те, що працює, однак зважаючи на економічну ситуацію в країні, котра зумовлена війною, діти потребують більше догляду та матеріальних коштів, а тому вона самотужки не в змозі повністю забезпечити дітей одягом, взуттям, якісними продуктами харчування, засобами гігієни, сплатити потреби їх лікування у разі потреби, відвідування гуртків та навчальних занять. Водночас позивач зазначає, що відповідач має достатні матеріальні можливості для безпосередньої та повноцінної участі у матеріальному утриманні дітей, постійно працює та має регулярний дохід. В обґрунтування вимог позовної заяви позивач також посилається на норми ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до яких загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Отже, з урахуванням зазначеного, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на утримання кожного з дітей аліменти по 7/30 частини від його заробітку, що в сумі складає 7/10, тобто 70 відсотків заробітку відповідача. 02 серпня 2024 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 22 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, а/з 82. Сторони мають спільних трьох неповнолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Встановлено, що діти проживають разом з позивачем. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти - це кошти на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань тощо. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до суду просить стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в розмірі по 7/30 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, а отже по 0, 23333 % від доходу відповідача на утримання кожного з дітей, що в сумі складає 0,7 (70 відсотків) від заробітку відповідача. Зокрема варто зазначити, що позивач, формуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 70 відсотків від усіх видів його доходу, посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження». Суд не погоджується з таким твердженням позивача, оскільки варто розмежовувати норми законодавства, що застосовуються при ухваленні судового рішення, а також в подальшому при його примусовому виконанні державними виконавчими органами. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: -стан здоров`я та матеріальне становище дитини; -стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; -наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; -доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Отже, при вирішенні судового спору щодо стягнення аліментів на утримання дітей, суд керується вищевказаними нормами права. В даному випадку позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох дітей у загальному розмірі 7/10 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, доказів щодо можливості сплачувати відповідачем аліменти у заявленому розмірі до матеріалів справи позивачем надано не було. Зокрема також не було надано доказів достатнього матеріального забезпечення відповідача, його щомісячних доходів, а також не доведено наявними доказами можливість відповідачем сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Згідно з ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Вказане вище обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо граничного порогу стягнення аліментів у розмірі 70 % від доходу боржника. Суд вважає помилковими посилання позивача на норми Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вказана вище стаття закону регламентує порядок відрахування аліментів з доходів боржника на стадії виконання судового рішення, а не на стадії судового розгляду, а отже не може бути застосована при визначенні розміру аліментів. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. При ухваленні судового рішення суд приймає до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також, суд враховує, що відповідачем не надано до суду доказів неможливості сплати аліментів в мінімальному рекомендованому розмірі, не надано доказів перебування на його утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, тощо. З огляду на викладене, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання трьох дітей: - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з дати подання позову до суду - з 31 липня 2024 року. Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, на переконання суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. З урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211, 20 грн.

Outcome: partial