Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

Позивач 06 листопада 2023 року звернувся до Дніпропетровського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 04 жовтня 2023 року № 290/ос «Про припинення трудового договору (контракту)»; зобов`язати АТ «Українська залізниця» з 04 жовтня 2023 року поновити [PERSON] на роботі на посаді начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця»; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2023 року по момент винесення рішення про поновлення [PERSON] на роботі; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що повідомленням філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 04 серпня 2023 року начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро [PERSON] було повідомлено про те, що посада, яку він займає, скорочується і його буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням. Підставою вищевказаного повідомлення став наказ філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 28 липня 2023 року № 253 «Про структурні зміни» та Перелік № 137 змін до штатного розпису. Наказом (розпорядженням) філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 04 жовтня 2023 року № 290/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням штату. Проте позивач мав переважне право на залишення на роботі, оскільки має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Відповідачем дане право позивача було порушене. Ухвалою Дніпропетровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпропетровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року витребувано з АТ «Українська залізниця» належним чином засвідчені копії: Переліку № 137 змін до штатного розпису; штатного розпису філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» станом на 04 серпня 2023 року; штатного розпису філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» станом на 04 жовтня 2023 року; повідомлення/повідомлень щодо можливості працевлаштування [PERSON] на вакантні посади у підрозділах АТ «Українська залізниця» та філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» станом на 04 серпня 2023 року; штатних розписів (або інформаційну довідку, підписану повноважною особою) з вакантними посадами у підрозділах Акціонерного товариства «Українська залізниця» та філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» за період з 04 серпня 2023 року по 06 листопада 2023 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду міста Дніпропетровська від 05 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що АТ «Укрзалізниця» повністю виконало вимоги чинного законодавства щодо порядку звільнення найманого працівника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів відзиву, просив позов задовольнити. У судове засідання позивач не з`явився, натомість його представник адвокат Кучерук А.В., просив справу розглянути за його відсутності і відсутності позивача за наявними матеріалами справи позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача жодного разу у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків.\~ Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що наказом Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 253 від 28 липня 2023 року «Про структурні зміни» вилучено зі штатного розпису стрілецьку команду з профілактичної роботи та стрілецьку команду швидкого реагування. 04 серпня 2023 року позивач [PERSON] повідомлений щодо скорочення посади начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро, яку займає, із наступним звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням, та 31 серпня 2023 року йому запропоновано перелік вакантних посад виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 04 жовтня 2023 року № 290/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 04 жовтня 2023 року. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Розірвання трудових відносин з цими працівниками відбувається на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.\~ Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу працевлаштувати його. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, провадження №11-431асі18, зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.\~ Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як встановлено судом, [PERSON] працював у виробничому підрозділі «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» на посаді начальника стрілецької команди. При цьому, філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору (вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19). Згідно з п. 2.1 Положення про філію «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» Філія є відокремленим підрозділом Товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в інтересах Товариства, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмета діяльності Товариства. Відповідно до п. 11.2 Положення працівники Філії є працівниками Товариства.\~ Позивач зазначив, що запропоновані посади не відповідали його спеціальності.\~ Оскільки філія не є юридичною особою, тому необхідно було надати перелік вакантних посад саме не філії, а підприємства (АТ «Укрзалізниця»), що роботодавцем зроблено не було.\~ Суд приходить до висновку, що позивачу не запропоновано іншої посади, крім вищезазначених. При цьому, відповідачем не надано інших належних та допустимих доказів на спростування зазначеного. Оскільки позивачу були запропоновані вакантні посади, які були наявні лише у виробничому підрозділі «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця», суд дійшов висновку, що позивачу не були запропоновані всі вакантні посади, які існували на підприємстві на час його звільнення. Окрім цього, суд звертає увагу що відповідачем при повідомленні позивача про майбутнє звільнення порушено приписи частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП з яких чітко вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з\~попередженням про\~звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний\~запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади. З матеріалів справи вбачається що повідомлення про звільнення надано позивачеві 04.08.2023 року а перелік вакансій запропоновано лише 31.08.2023 року, при цьому, в переліку зазначено, що список вакансій надається станом на 01.09.2024 року. Враховуючи наявні невідповідності в датах, суд критично ставиться до даного доказу як належного повідомлення позивача про наявні вакантні посади. Більш того, на запити суду відповідачем не надані наявні вакантні посади на підприємстві. Відповідач станом на 04.10.2023 року не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися у нього протягом двох місяців, а саме, з 04.08.2023 року по 04.10.2023 року), і які існували на день звільнення. Дані обставини свідчать про порушення відповідачем вимог ст.. 49-2 КЗпП України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у\~разі звільнення\~без законної\~підстави або\~незаконного переведення\~на іншу\~роботу,\~у тому\~числі у\~зв`язку з\~повідомленням про\~порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання\~корупції» іншою\~особою,\~працівник повинен\~ бути поновлений\~на попередній\~роботі органом,\~який розглядає\~трудовий спір.\~При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 631,63 грн. Період затримки виплати заробітної плати, за який нараховується середній заробіток згідно ст. 117 КЗпП України, повинен вираховуватися у робочих днях. Судом встановлено, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.10.2023 року по 07.11.2024 року слід використовувати період, який становить 286 робочих дні. Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 631,63 грн., та періоду затримки виплати заробітної плати у 286 робочих дні, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (631,63 грн. х 286 робочих дні) = 180\~646,18 грн. Враховуючи викладене, розглядаючи вказаний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Згідно із ч. 7 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.\~ Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень також у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи, що позивач у відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 3\~953,66 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У своїй заяві представник позивача [PERSON] адвокат Кучерук А.В. просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7\~000,00 грн., на підтвердження чого надав відповідні докази. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18. На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу представником було надано: копію ордеру серії АЕ № 1236099 від 06 листопада 2023 року; копію договору про надання правової допомоги № 43/ФО-АБ/23 від 25 жовтня 2023 року; копію акту № 1 від 14 жовтня 2024 року приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг; копію рахунку на оплату № 1/24 від 15 жовтня 2024 року на суму 7\~000,00 грн. Приймаючи до уваги те, що фактично правова допомога у цій справі була надана, є документально підтвердженою, а її обсяг встановлено з матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви представника позивача [PERSON] адвоката Кучерука А.В. про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7\~000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved