Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та відповідно до позовних вимог просить суд: Визнати, що квартира [ADDRESS] належить позивачу з відповідачем на праві спільної сумісної власності, та поділити майно, визнавши за позивачем ідеальну частку 1/2 спірної квартири; Зобов`язати відповідача припинити чинити перешкоди у користуванні майном і надати ключі від спірної квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 18.08.2007 по 26.07.2018 позивач з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі народили двох дітей - синів [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Перебуваючи в шлюбі, у грудні 2012 року за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано на її ім`я відповідача. Крім того, на ім`я відповідача була зареєстрована і попередня однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , яку сторони придбали хоч і до реєстрації шлюбу, (2005 рік), але за спільні кошти, оскільки вже тоді перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2001 року і проживали в будинку по [ADDRESS] , який належав моїй родині, разом з моїм батьком, братом і його родиною. Частина цього будинку належала мені як спадок від матері. Квартиру по [ADDRESS] була побудована як власне, окреме житло для його з відповідачкою сім`ї. 26.07.2006 року позивач з батьком і братом продали родинний будинок і земельну ділянку. За виручені кошти від продажу родинного майна, що складалося з будинку та земельної ділянки позивач придбав у особисту приватну власність квартиру в будинку [ADDRESS] , де і був зареєстрований до моменту її продажу 01.12.2018 року. В квартирі по [ADDRESS] сторони проживали певний період, а в квартирі по [ADDRESS] стали проживати з 2008 р. У серпні 2010 року сторони вирішили продати однокімнатну квартиру і купити двокімнатну, в зв`язку з народженням другого сина, та було укладено договір на будівництво квартири [ADDRESS] . Оформленням всіх документів займалася відповідачка. У 2018 року між сторонами погіршилися стосунки, через те, що відповідачка зав`язала нові стосунки з іншим чоловіком та за її позовом було розірвано шлюб між ними на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2018 року. На той час, коли шлюбних відносин між сторонами вже не було і спільне господарство не велося, відповідачка ніяким чином не порушувала прав позивача на спільне майно, набуте за час шлюбу, та не оспорювала їх. У травні 2020 року відповідачка привела свого співмешканця до спірної квартири, провокувала позивача на бійку, що стало підставою того, що позивач був змушений залишити спірне житло та в подальшому позбавлений можливості користуватися ним. 13.09.2021 року позивач став на облік як бездомна особа, так -як на час розгляду справи не має іншого житла. Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 60,61,70,71 СК України . Також відповідно у відповідності до ст. 368 ЦК України слідує, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України У Постанові від 26 травня 2021 року (справа № 219/10470/17, провадження № 61- 10362св20, Верховний Суд зазначив, що "набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними" Таким чином, спільно набуте за період шлюбу майно підлягає поділу між мною і відповідачкою в рівних частках. На даний час і сторони відповідачки чиняться перешкоди в користуванні спірним майном, що порушує його права як співвласника житлового приміщення, в спірній квартирі проживають сторонні особи. Ухвалою суду від 16.08.2023 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову з обставин викладених в позовній заяві та на підставі доказів долучених до справи, вказуючи на те, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач став безхатченком, спірна квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідача, а також за кошти що були отримані від продажу нерухомого майна, що належало позивачу, та спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача . Також зі сторони відповідача та її співмешканця чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою, позивача позбавили фактично доступу до даної квартири, змінили замки та він позбавлений можливості користуватися даним майном. Відповідач через свого представника надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала щодо задоволення позову вказуючи на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповаідача, що були отримані від продажу нерухомого майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , що належала відповідачу на праві власності, в зв`язку з чим спірна квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти відповідача, а не за кошти подружжя. Крім того , відповідач просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача [PERSON] , так- як шлюб було розірвано 26.06.2018 р., про дану обставину [PERSON] достовірно знав, до суду щодо поділу майна не звертався, в зв`зку з чим останнім пропущено 3-х річний строк звернення до суду з даними вимогами, при цьому відповідач не оспорювала того факту , що позивач на даний час позбавлений можливості користування спірною квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позову з обставин викладених в відзиві та в запереченнях, долучених до матеріалів справи. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ст.. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як слідує з матеріалів справи, що що сторони зареєстрували шлюб 18.08.2007 року. Від шлюбу мають двох дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26.06.2018 р. щлюб між сторонами було розірвано. На підставі договору міни від 24.09.2012 р. укладеного між ТОВ «Максимум» та відповідачем [PERSON] остання набула право власності на квартиру [ADDRESS] ., про що було здійснено запис в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.10.2012 р. , реєстраційний номер майна 37434693. Як слідує з матеріалів справи, що 31.05.2012 р. відповідачем [PERSON] було відчужено квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири. Як убачається з матеріалів справи, що позивачем [PERSON] надавалася нотаріальна згода 10 травня 2012 р. на придбання спірної квартири [ADDRESS] , а саме на укладання купівлі - продажу Заставної в якості покупця [PERSON] . Також , як убачається з матеріалів справи, що в період шлюбу сторони також придбали ряд транспортних засобів, що були зареєстровані за позивачем ( а.с. 157). Статтею 256 ЦК України , встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 72 СК України «Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.» Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Як убачається з матеріалів справи, що позивача взято на облік як бездомну особу від 13.09.2021 р. , в зв`язку з чим суд вважає, що саме з даної дати слід порушення права позивача. Позивач за захистом своїх інтересів звернувся до суду 11.02.2023 р. тобто в межах строку позовної давності. Загальним правилом закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18 https://reyestr.court.gov.ua/Review/81138956) зазначено, що "конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує" Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) в якій Верховний Суд посилається також на свої постанови від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В ході судового розгляду відповідачем та її представником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти відповідача, а не за кошти подружжя З врахуванням вище викладеного суд дійшов висновку щодо задоволення позову та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як було встановлено в судовому засіданні, що позивачу чиняться перешкоду в користуванні спірною квартирою. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved