Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевенківського районного суду м. Києва з позовом до ректора Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка Губерського Леоніда Васильовича , третя особа: Київський національний університет імені Т.Г.Шевченка про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, у якому просив суд (далі мовою оригіналу): 1) Визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на кожну із моїх заяв від 03.04.2017 р., 23.08.2017 р., 18.09.2017 р., 02.10.2017 р. («Укрпошта»), 27.04.2018 р. («Укрпошта»), 17.05.2018 р. («Укрпошта»), 08.06.2018 р. (N?384 «3» (повторна від 17.05.2018 р.). 2) Зобов?язати відповідача ректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка Губерського Леоніда Васильовича надіслати на мою адресу письмові відповіді про результати розгляду моїх заяв від: 03.04.2017 р., 23.08.2017 р. 18.09.2017 р., 02.10.2017 р. («Укрпошта»), 27.04.2018 р. («Укрпошта»), 17.05.2018 р. («Укрпошта»), 08.06.2018 р. (N?384 «3» (повторна від 17.05.2018 р.). 3) Зобов?язати відповідача забезпечити при прийомі документів в КНУ виконувати вимогу ст. 13 «Про звернення громадян». Свою позовну заяву обґрунтував тим, що Позивач з 2011 року перебуває на посаді завідувача навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» на кафедрі «Молекулярної біотехнології та боінформатики» Інституту високих технологій (надалі, ІВТ) КНУ імені Тараса Шевченка (надалі, КНУ). Від відповідача він не отримав відповідей на письмові заяви від: 03.04.2017р. - з вимогою пояснити підстави приписування в характеристиці від 30.03.2017р. негативних особистих якостей; від 23.08.2017р.- з вимогою надати умови і засоби праці, робоче місце, доступ до підвідомчої лабораторії; від 18.09.2017р. - про направлення на курси для педпрацівників, забезпечення можливості проходження наступної атестації як педпрацівника; від 02.10.2017р.- про відмову канцелярії КНУ реєструвати звернення від 23.08.2017р., вимога надати витяг з атестації у 2017р.; від 27.04.2018р - про відсутність умов праці в кім.102 кріогенного корпусу КНУ; від 17.05.2018р. («Укрпошта») та від 08.06.2018р. N?384«3» (повторна від 17.05.2018р.) - про відсутність доступного робочого місця, умов і засобів праці, відсутність відповіді на заяви, приховування від позивача змін в робочому розпорядку та проведення атестації педпрацівників у 2018р., корупцію в КНУ. Вважає відсутність відповідей на його звернення протиправним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 14 листопада 2018 року на адресу суду надійшов відзив із викладенням заперечень проти позовної заяви. 16 листопада 2018 року на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог. 24 грудня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 25 лютого 2019 року на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року витребувано інформацію (копії документів) від ректора Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка Бугрова Володимира Анатолійовича . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року витребувано інформацію (копії документів) від Губерського Леоніда Васильовича . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року визнано обов`язковою явку Губерського Леоніда Васильовича . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання своїх представників не направили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник третьої особи у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час розгляду справи, судом встановлено. Як вбачається з матеріалів справи, з 2011 року [PERSON] обіймав посаду завідувача навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка. В серпні 2011 року позивача було ознайомлено під особистий підпис з функціональними обов`язками, як завідувача навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка. Позивач вказував на те, що у 2014 році він був мобілізований до Збройних Сил України і після повернення 23 березня 2015 року з АТО з вини роботодавця не мав умов і засобів для виконання своїх функціональних обов`язків, доступу у підвідомчу йому навчальну лабораторію. Зазначав, що на всі його усні прохання забезпечити йому умовами та засобами праці, можливістю виконувати його функціональні обов`язки від відповідача отримав усні відмови та не отримав ніякої відповіді на його письмові заяви. Позивачем на підтвердження своїх вимог були надані копії його звернень до ректора Київського національного університету імені Т.Г.Шевченка з яких вбачається наступне. 03 квітня 2017 року Позивач звернувся з заявою у якій просив пояснити підстави приписування в характеристиці від 30.03.2017р. негативних особистих якостей. 23 серпня 2017 року Позивач звернувся з заявою у якій просив виділити йому робоче місце, надати доступ до лабораторії та можливості виконання його функціональних обов`язків. 18 вересня 2017 року Позивач звернувся з заявою про направлення його на курси підвищення кваліфікації. 02 жовтня 2017 року Позивач звернувся з заявою у якій просив надати відповідь на Заяву від 23.08.2017 року та пояснення причин відсутності відповіді на його попередню заяву. 27 квітня 2018 року Позивач звернувся з заявою у якій повідомив про відсутність умов праці в кім.102 кріогенного корпусу КНУ. 17 травня 2018 року та 08 червня 2018 року Позивач звернувся з заявою у якій повідомив про відсутність доступного робочого місця, умов і засобів праці, відсутність відповіді на заяви, приховування від позивача змін в робочому розпорядку та проведення атестації педпрацівників у 2018р., корупцію в КНУ. Листом від 01.11.2018 р. N?08/53 (наявний у матеріалах справи) начальник відділу кадрів Іванченко О. Г. , за дорученням ректора Університету Губерський Л. В., надав письмову відповідь позивачу про результати розгляду його заяв від 03.04.2017 р., 23.08.2017 р., 18.09.2017 р., 02.10.2017 р., 27.04.2018 p., 17.05.2018 р., 08.06.2018 р. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що відповідач порушив його право на отримання відомостей, строки та порядок розгляду і надання відповідей на його заяви, як це визначено в ст.ст.15,18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян». Як вбачається з положень Закону України «Про звернення громадян» він регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «;Про виконавче провадження». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заявив вимоги до суду як завідувач навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» інституту високих технологій Київського національного університету ім. Т.Шевченка. Зі змісту вказаних заяв, скерованих на ім`я директора Інституту високих технологій [PERSON] від 06 червня 2017 року, 26 липня 2017 року, 05 жовтня 2017 року, 23 жовтня 2017 року, 11 січня 2018 року, 16 січня 2018 року, 10 серпня 2018 року вбачається, що в них позивач просив надати відповіді на питання, які пов`язані із здійснення ним своїх прав та обов`язків як працівника Київського національного університету імені Т.Шевченка - завідувача навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій та у зв`язку з порушенням, на його думку, його трудових прав. Разом з тим, реалізація та механізм захисту прав працівників визначено трудовим законодавством, зокрема, КЗпП України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що заяви [PERSON] , як завідувача навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т.Шевченка не є зверненнями у розумінні Закону України «Про звернення громадян», оскільки за своєю суттю є письмовим зверненням працівника до керівника. Посилання позивача на порушення відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян» суд відхиляє, оскільки вказаний Закон не поширюється на відносини, які виникли між сторонами. Вказане також знайшло своє відображення у правових висновках, викладених в Постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 761/36255/18 за аналогічних підставі між тими самими сторонами. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення його прав та свобод з боку відповідача не було надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed