Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

13 травня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що з 17 липня 2015 року перебуває у шлюбі із відповідачем, який було зареєстровано Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис, №445. Під час спільного проживання та шлюбу у них народилося троє дітей - дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідач є батьком дітей, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Позивачка зазначає, що через постійні та тривалі відрядження чоловіка у них час від часу виникали сварки та конфліктні ситуації, у зв`язку з цим відносини згодом почали псуватися. Не дивлячись на таке, все одно вони неодноразово намагались зберегти сім`ю та жити заради дітей, однак усі спроби були марними, а життя один з одним ставало неможливим. З березня 2020 року вони остаточно припинили подружні стосунки, вони не ведуть спільного господарства, сімейного бюджету та проживають за різними адресами, а шлюб існує формально. Також позивачка зазначає, що з березня 2022 року, майже з самого початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, вона разом з дітьми виїхала в Закарпатську область, у місто Мукачево, де й по сьогоднішній день вони проживають, місце знаходження батька дітей їй не відоме. За її твердим переконанням немає сенсу підтримувати подальші сімейні відносини та в майбутньому примирення між подружжям неможливе, подальше спільне життя із збереженням шлюбу буде суперечити інтересам кожного зі сторін. Посилаючись на зазначене, позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 травня 2024 року позовна заява передана в провадження судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 17 травня 2024 року суддею Кудрявцевою Т.О. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник позивача - адвокат Шахторін А.С. у наданій суду 31.10.2024 заяві просив розглядати справу без його участі, вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій через канцелярію суду 14.10.2024 заяві просив розглядати справу без його участі, вказав, що позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у даній справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши справу та дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч.1 ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка з відповідачем перебувають в шлюбі з 17 липня 2015 року, який було зареєстровано у Бабушкінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №445 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають трьох дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . За твердженням позивача, з березня 2020 року вони з чоловіком остаточно припинили подружні стосунки, вони не ведуть спільного господарства, сімейного бюджету, проживають за різними адресами, а причиною розпаду сім`ї сторін стали постійні сварки та конфліктні ситуації, які виникали через відрядження чоловіка та відсутність його вдома. На даний час вони не проживають разом з відповідачем, шлюб між сторонами є формальним, подальше перебування у шлюбі буде протирічити інтересам сторін. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки жоден з подружжя за час знаходження справи у суді не висловив бажання щодо примирення, а натомість, позивач та відповідач у наданих суду заявах наполягають на розірванні шлюбу, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб сторін підлягає розірванню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд з урахуванням клопотання позивачки в позовній заяві, залишає судові витрати за нею. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved