Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу за борговою розпискою від 01.02.2022 у сумі 30000,00 грн. Зазначає, що 01.02.2022 відповідач отримала від неї у позику грошові кошти у сумі 30 000,00 гривень, які зобов`язалася повернути до 01.05.2022, що підтверджує розпискою. Однак на порушення своїх зобов`язань, вказує, що відповідачі позику не повернула, на вимогу про повернення позики не відреагувала. Оскільки умови договору добровільно не виконані, з посиланням на ст.ст. 526, 1046 1047, 1049 Цивільного кодексу України, просить задовольнити позов. Відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходив. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 15.08.2024 вказану вище позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 29.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] , який пояснив суду, що є чоловіком відповідача, але здійснює представництво у даній справі своєї матері на підставі довіреності. Зазначив, що його дружина постійно бере гроші у нього, та не повертає. Був свідком укладення боргової розписки 01.02.2022 відповідача з позивачем, за обставин якої його дружина отримала у його матері 30 000,00 грн, чи витратила вона кошти в інтересах сім`ї йому не відомо. Зазначив, що така проживає разом з ним та періодично їздить у Німеччину. Позов підтримує та просить такий задовольнити. Відповідач у судове засіданні повторно не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою проживання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно матеріалів справи, наявна розписка [PERSON] від 01.02.2022 про те, що така отримала у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 тис. Грн, які зобов`язується повернути протягом трьох місяців з дати отримання грошових коштів. У судовому засідання з`ясовано, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , який у даній справі представляє інтереси своєї матері (позивача у справі). У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що у них з відповідачем є троє дітей. На підставі ч. 2 ст. 13 ЦПК України, судом здійснено запит у Державну прикордонну службу України. Згідно із даної відповіді Державної прикордонної служби України від 23.10.2024 в базі даних щодо перетинання державного кордону України відповідачем за період з 01.02.2022 по 29.10.2024 наявна наступна інформація - відповідач повернулася в Україну 16.07.2023 (в`їзд у Україну). Вирішуючи заявлені вимоги суд враховує такі правові норми. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона пови.нна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до положень статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та Постанові Верховного суду від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК (1618-15) просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК (1618-15) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. На підтвердження наявності укладеного між сторонами договору позики, позивач долучає боргову розписку від 01.02.2022. Однак згідно відповіді Державної прикордонної служби України суд встановив, що відповідач 01.02.2022 не перебувала на території України. При цьому суд також зауважує, що підпис відповідача у борговій розписці та підпис відповідача у копії паспорта, який долучений стороною позивача до справи, відрізняються. Суд критично оцінює надані представником позивача пояснення у судовому засіданні, що такий був свідком написання боргової розписки, оскільки у даній справі він представляє інтереси позивача (своєї матері), а також є чоловіком відповідачки у цій же справі. Крім того, суд розцінює неповідомлення зазначених обставин щодо факту перебування відповідача за кордоном станом на 01.02.2022 як фактичне не зацікавлення сторони позивача у встановленні, підтвердженні, з`ясуванні дійсних обставин по справі, що може бути спрямоване на приховування факту дійсності поданих документів (чи дійсно відповідач складала текст розписки, що є об`єктом дослідження у справі, а також, чи належать підписи у ній відповідачу). Таким чином, стороною позивача не доведено, що сторони дійсно укладали між собою 01.02.2022 договір позики та між ними виникли відповідні правовідносини. Враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed