Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

В травні 2024 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, в якій просила суд: -встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що вона ( [PERSON] ), [INFO] , уродженка м. Севастополя Автономної Республіки Крим, станом на 24 серпня 1991 року та на час набрання чинності Закону України ?Про громадянство?, у малолітньому віці постійно проживала на території України. Свою заяву обґрунтовує тим, що [INFO] її батьки ( [PERSON] та [PERSON] ) розлучилися. В кінці 1998 року вона ( [PERSON] ), разом зі своєю матір?ю та братом емігрували до Сполучених штатів Америки, де і проживає по теперішній час. Своєчасно оформити паспорт громадянина України вона не встигла. 04 вересня 2023 року Генеральне консульство України в Г?юстоні, надало відповідь, що не може підтвердити особу заявниці ( [PERSON] ) та належності до громадянства України, а також, оформити закордонний паспорт. Встановлення факту постійного проживання на території України їй ( [PERSON] ) необхідно для отримання паспорта громадянина України в Генеральному консульстві України в Г?юстоні. Вказані обставини змусили її звернутися до суду з вищезазначеною заявою. Заявниця та її представник в судове засідання не з?явилися; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; подали заяву про розгляд справи за їх відсутності; на задоволенні заяви наполягають у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; причини неявки суду не сповістив; письмові пояснення по справі не надіслав. Суд, розглянувши подані стороною заявника документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України. Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з?ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України ?Про громадянство України? є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України ?Про громадянство України?, громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України ?Про громадянство України? проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України ?Про громадянство України?). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України ?Про громадянство України? (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України ?Про громадянство України? і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті ?а? цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис ?громадянин України?, та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття. Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України. Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України ?Про правонаступництво України?, або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами ?а? - ?в? пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України ?Про правонаступництво України?, або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України ?Про громадянство? і може пов?язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вищезазначеною заявою, [PERSON] просила встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України ?Про громадянство України? 13 листопада 1991 року. Зазначила, що встановлення даного факту їй необхідно для реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України на підставі п.1 ч.1 ст.3 Закону України ?Про громадянство України? та подальшого отримання паспорта громадянина України. На підтвердження своїх вимог [PERSON] суду надано копію: - листа Генерального консульства України в Г?юстоні від 04 вересня 2023 року (а.с.4); - заяви [PERSON] (батько заявниці) від 08 грудня 1997 року, про надання згоди на виїзд його неповнолітніх дітей: [PERSON] (заявниця), [PERSON] (брат заявниці), в Сполучені Штати Америки на постійне місце проживання, з їх матір?ю [PERSON] (а.с.6). - заяви - анкети [PERSON] , щодо підтвердження особи та громадянства України; - закордонного паспорта на ім?я [PERSON] ; - свідоцтва про народження [PERSON] , Серія [NUMBER] (а.с.10); - свідоцтва про розірвання шлюбу, Серія [NUMBER] ; - свідоцтва про народження [PERSON] , Серія [NUMBER] . Надана заявницею копія свідоцтва про народження підтверджує лише факт народження заявниці в 1990 році та факт отримання нею в 1998 році свідоцтва про народження українського зразка. Інших доказів, які б підтверджували факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, з боку завниці суду надано не було. Надані заявницею докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. А тому, [PERSON] не довела належними та допустимими доказами свого постійного проживання на території України. З чого вбачається, що вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, є недоведеними. Крім того, заявницею не було надано відомостей щодо набуття громадянства іншої держави (Сполучених Штатів Америки) чи наявності посвідки на постійне проживання в США. Тобто, заявницею не надано доказів, що підтверджують наявність у неї громадянства іншої держави. Метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року заявниця зазначає необхідність такого судового рішення для можливості реалізації права подальшого отримання паспорту громадянина України. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства. Оскільки, метою встановлення факту постійного проживання на території України є мета в отриманні паспорта громадянина України, однак, доказів її постійного проживання у вказаний період матеріали справи не містять, а тому, відсутні підстави для задоволення заяви [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed