Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в якій позивач просить суд визнати за ним право власності на на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок, літ. А, прибудову, літера А 1 з ганком і козирком, прибудова літера а1 , житловий будинок літ.Б, прибудова, літера б з ганком і козирком, вбиральня, л. Д, душ літ. Е, погріб з шийкою літ. Ж, водопровід №5, паркан №6, хвіртка №7, ворота №8, паркан №9, замощення 1. В обґрунтування позову зазначено, що будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , було збудовано дідом позивачки, [PERSON] , про що свідчить договір від 3 травня 1949 року, акт від 5 січня 1950 року, повідомленням, технічним паспортом. Крім того, наявність будинку підтверджується технічним паспортом від 07.10.2021 року, наказом Департаменту архітектури та містобудування №7р(а) від 02.02.2022 року про присвоєння адреси. [PERSON] заповів будинок своєму сину [PERSON] , батькові позивачки, про що свідчить заповіт. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 27.07.2021 року. Після його смерті, його син [PERSON] прийняв спадщину, про що свідчить довідка Шостої запорізької державної нотаріальної контори від 29.01.2022 року №211/02-14 та витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 68313499 від 29.01.2022 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть [NUMBER] від 05.12.2022 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного будинку. Спадкоємцями першої черги є його дочка [PERSON] (позивачка), дружина померлого [PERSON] та дочка [PERSON] . Спадок прийняла позивачка. Було заведено спадкову справу №70230865, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі №71385698 від 07.02.2023 року. Інші спадкоємці від спадщини відмовилися, про що свідчать матеріали спадкової справи. Постановою про відмову в вчиненні нотаріальної дії нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовив, оскільки на будинок за адресою [ADDRESS] не зареєстровано право власності за [PERSON] . Просить суд визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок. Ухвалою суду від 12.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у порядку прощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~20.09.2024 року до суду від Шостої Запорізької державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкових справ № 38/2023 та № 396/2021. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримають повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, відзив до суду не надходив, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов визнають, не заперечують проти його задоволення. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~За положеннями ч. 1 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. \~ \~ \~ \~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступне. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть [NUMBER] від 05.12.2022 року. \~ \~ \~ \~Спадкоємцями першої черги є позивачка - [PERSON] (дочка), [PERSON] (дружина), та [PERSON] (дочка). \~ \~ \~ \~Спадковим майном є домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] будинок та прибудинкові будівлі, перелік яких зазначено в позові. Встановлено, що майно набуте з наступних підстав: нерухоме майно було збудовано дідом позивачки, [PERSON] , про що свідчить договір від 3 травня 1949 року, акт від 5 січня 1950 року, повідомленням, технічним паспортом (арк. справи 5-12 ). Крім того, наявність будинку підтверджується технічним паспортом від 10.09.2021 року, наказом Департаменту архітектури та містобудування №7р(а) від 02.02.2022 року про присвоєння адреси (аркуші справи 13-22). [PERSON] заповів будинок своєму сину [PERSON] , про що свідчить заповіт (арк. справи 27). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 27.07.2021 року (арк. справи 29). Після його смерті, його син [PERSON] прийняв спадщину, про що свідчить довідка Шостої запорізької державної нотаріальної контори від 29.01.2022 року №211/02-14 та витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 68313499 від 29.01.2022 року (аркуші справи 30). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть [NUMBER] від 05.12.2022 року (арк. справи 31). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного будинку. Спадкоємцями першої черги є його дочки [PERSON] , [PERSON] та дружина померлого [PERSON] . Факт родинних відносин позивачки [PERSON] з померлим спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 31.01.1991 року [INFO] , де вказано, що народилась [PERSON] [INFO] у м. Запоріжжя. Батьками зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] . На підставі поданої заяви [PERSON] , нотаріусом було заведено спадкову справу №38, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі №71385698 від 07.02.2023 року та копії матеріалів спадкової справи. Інші спадкоємці, [PERSON] та [PERSON] від спадщини відмовилися, подавши відповідні заяви. Постановою про відмову в вчиненні нотаріальної дії нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на будинок за адресою [ADDRESS] не зареєстровано право власності за [PERSON] (арк. справи 33). Згідно положень ст.1225 ЦК України право власності на нерухоме майно та земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В ст.1217 ЦК України, зазначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна в порядку, передбаченому ст. 1217 ЦК України, тобто за заповітом або за законом. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п. 3.3. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. У відповідності до технічної документації на житловий будинок за вищевказаною адресою, останній будувався з 1949 по 1952 роки. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1950 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. У відповідності до абз. 20 ч. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Отже, установивши, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємиця не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування (правова позиція Верховного Суду України по справі № 6-137цс13). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Також відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), зокрема на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК). За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказаний житловий будинок в судовому порядку, не існує. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок, не позбавляє спадкоємця в праві на спадщину. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом встановлено, що належність спадкодавцю спадкового майна доведено належними та допустимими доказами. Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved