Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1986 року. Мають спільних повнолітніх дітей. Спільне життя не склалось та шлюб розірваний 16 липня 2016 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Після придбання квартири №9 вони спільно почали там виконувати внутрішньо-будівельні роботи, купувались відповідні матеріали. Спільне майно вони розділити не змогли, тому вона звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя (справ 369/9149/19), під час її розгляду їй стало відомо, що квартира №9 з незрозумілих причин була зареєстрована за матірю [PERSON] - [PERSON] , яка в свою чергу відчужила її на користь [PERSON] та [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] відчужив їх спільне майно без її відома та згоди, тому при поділі майна має враховуватись вартість такого майна. Вартість квартири №9 оцінена в розмірі 1 220 860 грн. Враховуючи незаконні дії [PERSON] , вона має права вимагати компенсувати вартість її частини - 610 340 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється сплатити їй грошові кошти, тому її право є порушеним. Просила суд: визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 610 340 грн., що складає частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 02 червня 2022 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 25 липня 2022 року до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності від відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Вважають, що позивачка [PERSON] пропустила строки звернення до суду, оскільки шлюб між сторонами розірвано ще в 2016 році. Кінцевим терміном звернення до суду є 2019 рік. Також ще при першому зверненні до суду в 2019 року, позивачу було відомо, що спірна квартира зареєстрована за [PERSON] ще з 2015 року. Будь-яких поважних причин пропуску строку позивач не вказала. Пропуск строку є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 25 липня 2022 року до суду поданий також відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , вказали, що спірна квартира №9 була придбана за договором купівлі-продажу [PERSON] , за її власні накопичені за життя гроші. Квартира ніколи не була спільним сімейним майном, ніхто ніколи не передавав грошові кошти для її купівлі. Подані [PERSON] чеки, квитанції не доводять таких обставин. Позивачка ніколи не оспорювала укладений договір купівлі-продажу квартири, а тому вважається правомірним. Просили відмовити в задоволенні позову. 21 лютого 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивачка додатково вказала, що спірна квартира №9 у попередній справі №369/9149/19 не розглядалась, оскільки суд відмовив у прийнятті її уточненої позовної заяви. Саме з цього часу (березень 2021 року) розпочались строки позовної давності. За час зареєстрованого шлюбу ними проінвестовано квартиру №9 за спільні кошти подружжя, спільною працею. Мати відповідача [PERSON] самостійно не могла придбати квартиру, оскільки останні років 20-30 не мала достатніх доходів та взагалі потребує сторонньої допомоги, догляду. Просила позов задоволити. На підставі повторного авторозподілу, у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М., ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року справу прийнято до провадження судді Пінкевич Н.С. та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Києво-Святошинького районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольни з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову як з підстав необгрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. У судове засідання [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення до суду не надходили. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1986 року. 16 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (актовий запис №25, Бершадський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1986 року по 16 липня 2016 року. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Встановлено, що 02 липня 2015 року між ТОВ «Доброград Інвест» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав №1123А/09. На підставі свідоцтва про право власності (серія та номер [NUMBER] від 23 листопада 2015 року) за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (інформація з Державного реєстру речових прав №168419099 від 28 травня 2019 року). 27 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. (інформація з Державного реєстру речових прав №243422082 від 08 лютого 2021 року). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказувала, що спірна квартира придбавалась за спільні кошти подружжя, за спільні кошти і спільною працею робили ремонт. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Хоч і сторони перебували зареєстрованому шлюбі під час набуття майна у власність (2015 рік), але доказів того, що у придбання майна були вкладені кошти подружжя, матеріали справи не містять. Так, позивачка не вказала коли і яку саме було сплачено за квартиру, чи готівкові кошти, чи переказували з рахунку на рахунок. Також не надані суду інші укладені договори щодо цієї квартири, незаявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Подані суду чеки, квитанції (т.1 а.с.17-28, 32-34) суд до уваги не приймає, оскільки вони датовані 2014 роком, а тоді як майнові права, так і свідоцтво про право власності - 2015 роком. Позивачка не надала пояснень чому придбавались якісь матеріали у 2014 році, а квартира набута у власність майже через рік. Твердження позивача, що власносноручні написи, зроблені відповідачем (т.1 а.с. 172-179) підтверджують вкладення спільних коштів, суд оцінює критично та враховує, що дані докази позивач використав зі справи 369\\9149\\19, де сторони також ділили майно - іншу квартиру і [PERSON] заперечував проти позову, їх подав і вказував, що вони вже не проживали разом, і він вкладав свої особисті кошти у придбання тієї квартири. У сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Разом з тим, у даній справі майно придбано іншою особою (не одним із подружжя), тому встановлена презумпція не може застосовуватись до них правовідносин. Позивачка, подаючи позов, зобов`язана довести, що спірне майно є спільним майном подружжя, у його придбання вкладені кошти подружжя, але таких доказів суду не надала, не заявила клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Тому підстави для задоволення вимог про визнання квартири спільним майном подружжя, стягнення вартості частки відсутні. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed