Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

09.10.2024 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про оголошення фізичної особи померлою. В своїй заяві [PERSON] посилався на те, що він є сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , під час здійснення авіаудару авіацією Російської Федерації та руйнування будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та її подруга, [PERSON] , померли одразу, а [PERSON] разом з [PERSON] було доставлено до КНП Маріупольської міської ради «Маріупольське територіальне медичне об`єднання здоров`я дитини та жінки», де заявнику провели ампутацію обох кінцівок ніг, а Софія померла в лікарні. За вищевказаними фактами 06.04.2022 слідчим відділом 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях було розпочате досудове розслідування № 12022041650000277, яке потім об`єднано в кримінальне провадження № 12022052640000023 від 24.02.2022, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 110, ч. ч. 1, 2 ст. 437, ч. ч. 1, 2 ст. 438 КК України. На теперішній час досудове розслідування триває, вживаються всі заходи, направлені на встановлення фактичних обставин вчинених злочинів, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 10.09.2024 № 78/2/13-3977/1нт. З 11.03.2022 по теперішній час в заявника відсутня інформація навіть про факт захоронення його матері. Будь-яких довідок, офіційних документів чи інформації заявник не має можливості отримати, оскільки м. Маріуполь знаходиться під окупацією Російської Федерації. Оголошення [PERSON] померлою необхідне заявнику для отримання свідоцтва про смерть та в подальшому має істотне значення для реалізації цілої низки прав, зокрема, оформлення спадщини. У зв`язку з викладеним просить суд оголосити померлою [PERSON] , громадянку України, [INFO] , уродженку м. Маріуполь Донецької області, зареєстровану за адресою: [ADDRESS] . Представник заявника надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, також надав заяву про можливість розгляду справи без участі представника. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 06.11.2024 здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд,\~вивчивши матеріали\~справи,\~вважає,\~що заява\~ [PERSON] \~підлягає задоволенню\~з наступних підстав. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1\~ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14\~Про судове рішення у цивільній справі , враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З матеріалів справи вбачається,\~що [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] проживав з разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 11.03.2022 під час масованого авіаудару удару Російської Федерації в будинок за адресою: [ADDRESS] влучила авіабомба. [PERSON] разом з [PERSON] було доставлено до КНП Маріупольської міської ради «Маріупольське територіальне медичне об`єднання здоров`я дитини та жінки», де заявнику провели ампутацію обох кінцівок ніг, а Софія померла в лікарні, що підтверджується довідками з КНП Маріупольської міської ради «Маріупольське територіальне медичне об`єднання здоров`я дитини та жінки». За вищевказаними фактами 06.04.2022 слідчим відділом 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях було розпочате досудове розслідування № 12022041650000277, яке потім об`єднано в кримінальне провадження № 12022052640000023 від 24.02.2022, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 110, ч. ч. 1, 2 ст. 437, ч. ч. 1, 2 ст. 438 КК України. На теперішній час досудове розслідування триває, вживаються всі заходи, направлені на встановлення фактичних обставин вчинених злочинів, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 10.09.2024 № 78/2/13-3977/1нт. Смерть [PERSON] підтверджується фото з місця влучання авіабомби, листом від ДБЗ «ПРЗ м.Маріуполь МНС ДНР» від 28.07.2023 № К-51, який був наданий на запит [PERSON] (близького родича [PERSON] та [PERSON] ) щодо обстеження завалів за адресою: [ADDRESS] . Розгляд державними органами таких документів, зокрема листа «МНС ДНР» не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під контролем іншої держави. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Відповідно до\~ст. 46 ЦК України\~фізична особа може бути визнана судом померлою, якщо у місці її постійного місця проживання немає відомостей про її місце перебування протягом трьох років, або якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців. Нормами чинного законодавства визначено, що рішення про оголошення фізичної особи померлою приймається судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців. Виняток встановлений ч. 2ст. 46\~ЦК України, де зазначено, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Так нормами\~ст. 306 ЦПК України\~визначено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Таким чином вбачається, що заявник повинен мати особисту цивільно-правову заінтересованість у зміні правового статусу особи, яку просить оголосити померлою. Оголошення особи померлою має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участі особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої є невідомим. В п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» , зазначено, що громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. Згідно з ч.3 ст. 46\~ЦК України\~фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Оскільки день вірогідної смерті [PERSON] точно встановити неможливо, її необхідно оголосити померлою з дня набрання цим рішенням законної сили. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що відповідно до норм ч. 1 ст. 309\~ЦПК України\~у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або іншою заінтересованою особою.

Outcome: approved