Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

24 липня 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Залеська Анастасія Сергіївна звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008, складала 46/100 частки, а частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008, складає 54/100 частки; визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 46/100 частки земельної ділянки площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 25.07.2024 відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання. Позовна заява мотивована тим, що колишній співвласник вказаного житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] [INFO] заповідала йому все своє майно. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [INFO] державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно з вказаним свідоцтвом, спадщина складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться [ADDRESS] . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок з прибудовами: літ -А-1, дерево, обкладене цеглою, загальною площею 115,4 кв. м., житловою площею 61,4 кв. метри, та надвірні будівлі: льохи «В», «Д», сараї літ «Б», «Г», «3», вбиральні літ «Е», «Ж», огорожа 1-, -5, 7, 8, 9. В даний час право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за ним- позивачем, та відповідачкою, за кожним на частину. Згідно з Державним актом на право власності від 04.07.2008 земельна ділянка за вказаною адресою, площею - 0,0878га, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, зареєстрована на праві спільної сумісній власності за померлою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої Харківської нотаріальної контори від 13 квітня 2021 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки, з посиланням на те, що співвласниками земельної ділянки не було укладено договір про поділ нерухомого майна (земельної ділянки), що є у спільній власності, та частки не визначені, тому неможливо визначити склад спадкового майна, а саме частку заповідача [PERSON] у вказаній ділянці, та йому запропоновано звернутись до суду. 22 серпня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Мотивований тим, що [PERSON] у своєму позові «забув» вказати, що строк оскарження постанови, на яку він посилається, у вчиненні нотаріальної дії про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину на частину земельної ділянки відповідно с. 257 ЦК України встановлюється три роки і закінчився 13 квітня 2024 року. На думку відповідача, поважної причини для подовження строку оскарження немає, повномасштабне вторгнення у 2022 році, в даному випадку не є причиною через два попередні позови з цього самого приводу. Зазначає, що позивач посилається на рішення Народного суду Ленінського району м. Харкова 1964р. та стверджує, що «порядок користування сформований між власниками», але [PERSON] ніколи не був власником домоволодіння по [ADDRESS] , а став користувачем з обов?язками співвласника відповідно до цього рішення суду. Для передачі в користування [PERSON] частини будинку, без внутрішніх будівельних робіт та земельну ділянку для обслуговування будинку після негласного розпорядження ЦК КПРС до місцевих советів про забезпечення житлом комуністів з відзнаками, це було зроблено для [PERSON] за рахунок моєї родини, врегулювання цих відносин було зафіксовано рішенням суду 1964р. без позбавлення [PERSON] права особистої власності домоволодінням, що відповідає сучасному ЗК України, главі 16, Право земельного сервітуту та ЦК України, Розділ ІІ, Речові права на чуже майно, Глави 30; 31; 32. Угоди купівля-продаж або інших договорів між [PERSON] та [PERSON] укладено не було. Наступні володільці також не укладали ніяких нових угод, договорів для зміни умов користування зафіксованих судовим рішенням 1964р.. В постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 квітня 2021 року, яку надав у позові [PERSON] також зазначено, що немає договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності, який укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному засвідченню. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Залеська А.С. з`явилися, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідачка [PERSON] з`явилася, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. У свою чергу, суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). На підставі\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Кожна сторона\~несе ризик\~настання наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:м1)\~керує ходом\~судового процесу; 2)\~сприяє врегулюванню\~спору шляхом\~досягнення угоди\~між сторонами; 3)\~роз`яснює у\~випадку необхідності\~учасникам судового\~процесу їхні\~процесуальні права\~та обов`язки,\~наслідки вчинення\~або невчинення\~процесуальних дій; 4)\~сприяє учасникам\~судового процесу\~в реалізації\~ними прав,\~передбачених цим\~Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовіносини. 24 лютого 2021 року державним нотаріусом Другої Харківської державно нотаріальної контори Солошенку Василю Івановичу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 2 червня 2008 року, серія ВКК № 865244, після смерті [PERSON] , реєстр. № 3-28, спадкова справа № 597/2013. Згідно з вказаним свідоцтвом спадщина складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок з прибудовами: літ -А-1, дерево, обкладене цеглою, загальною площею 115,4 кв. м., житловою площею 61,4 кв. метри, та надвірні будівлі: льохи «В», «Д», сараї літ «Б», «Г», «3», вбиральні літ «Е», «Ж», огорожа 1-, -5, 7, 8, 9. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 245674371 від 24.02.2021 вбачається, що за [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва про спадщину зареєстровано право власності на частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД №065311, виданим 04.07.2008 на підставі рішення Харківської міської ради від 27.02.2008, №38/08, [PERSON] , земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,878 га належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), та [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) відповідачці у справі. Згідно плану меж земельної ділянки, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, площа земельної ділянки складає - 0,0878га. Згідно з технічним паспортом, виготовленим 14 січня 2021 року Харківським міським центром нерухомості ПП, площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , становить 910 кв.м., у тому числі всього під забудовою 725 кв.м., під основною будівлею 134 кв.м., під господарськими, допоміжними будівлями та спорудами 51 кв.м., під двором 692 кв.м. Рік спорудження будівель- 1946-1978 р.р. Колишній співвласник житлового будинку за вказаною адресою - [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл права користування домоволодінням та земельною ділянкою. Рішенням народного суду Ленінського району м.Харкова від 20 жовтня 1964 року проведено реальний поділ права користування домоволодінням та земельною ділянкою, розташованої в [ADDRESS] (зі\~слів сторін-\~в даний\~час \~вул.\~Кандаурова) між співвласниками таким чином: -виділено в користування [PERSON] приміщення під №1-1 розміром 9 кв.м., 1-2 розмиром 5,20 кв.м., 1-3 розміром 10,60 кв.м, 1-5 розміром 14,90 кв.м. и 1-4 розміром 9,20 кв.м., сарай літер «Б», погріб літер «В», вбиральню літер «Е», паркан №2 та №4, ворота літер №3 та земельну ділянку розміром 479, 6 кв.м. з боку сусіднього домоволодіння № 26. -виділено в користування [PERSON] приміщення під №2-5 розміром 6,50 кв.м., 2-1 розміром 3,70 кв.м., 2-2 розміром 9,70 кв.м, 2-4 розміром 9,20 кв.м. і 2-3 розміром 14,70 кв.м., сарай літер «Г», погріб літер «Д», вбиральню літер «Ж», паркан літер «1», паркан літер «5» та земельну ділянку розміром 430,4 кв.м. з боку сусіднього домоволодіння № 22. Отже, загальний розмір земельної ділянки за вказаною адресою на час винесення рішення суду 1964 р. складав 910 кв.м: (479,6+430,4= 910). Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 319 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 346 ч.11 ЦК України право власності припиняється в разі смерті . Відповідно до правил, вказаних в ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ч.ч.1,4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Статтею 91\~ЗК України\~визначені обов`язки\~власників земельних\~ділянок,\~зокрема, забезпечувати використання їх за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 3,4 ст.89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Вищенаведеним рішенням народного суду Ленінського району м.Харкова від 20 жовтня 1964 року проведено реальний поділ права користування домоволодінням та вказаною земельною ділянкою, в користування колишнього співвласника будинку [PERSON] виділено земельну ділянку розміром 479, 6 кв.м., а в користування колишнього співвласника [PERSON] - 430,4 кв.м. Отже, згідно з рішенням суду виділені співвласникам будинку земельні ділянки не є рівними. Крім того, загальний розмір земельної ділянки за вказаною адресою на час винесення рішення суду складав 910 кв.м:\~(479,6+430,4= 910),\~а Державний акт виданий на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0878га. В той же час долучений до матеріалів справи представником позивача «Висновок щодо визначення часток земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] », розроблений фізичною особою-підприємцем [PERSON] та затверджений відвовідальною за дотримання якості робіт із землеустрою, та вимог земельного законодавства стандартів норм і правил при виконанні робіт із землеустрою сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] не відповідає вимогам ст. 25 Закону України «Про землеустрій», оскільки визначений ст. 25 Закону України «Про землеустрій» перелік видів документації із землеустрою не передбачає такого виду документації із землеустрою як «висновок щодо визначення часток». З наведеного випливає, що суд не може під час постановлення рішення спиратись на долучений представником позивача « Висновок щодо визначення часток земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] », як на доказ, оскільки долучений представником позивача висновок розроблений без дотримання вимог чинного законодавства. За таких обставин для визначення розміру частки, належної кожному співвласнику, необхідні спеціальні знання та проведення судової земельно-технічно експертизи. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач та його представник не заявляли клопотання про проведення судової експертизи для з`ясування спеціальних питань, які відносяться до предмета доказування у даній справі, вважали надані докази достатніми та наполягали на визначенні часток земельної ділянки. Щодо визнання частки [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310137200:04:023:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008, складала 46/100 частки \~ \~ \~ \~Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Крім того слід зазначити, що визначення судом частки співвласника у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку за померлим не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). \~ \~ \~ \~Суд врахувує положення закону про те, що дієздатність та правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю. З урахуванням\~зазначеного,\~визначення судом\~частки співвласника\~у праві\~спільної власності\~на земельну\~ділянку за\~померлим не\~узгоджується з\~вимогами чинного\~законодавства,\~оскільки у\~такому разі\~судом буде\~вирішено питання\~про право\~особи,\~яка не\~має цивільної\~процесуальної правоздатності\~та дієздатності,\~що свідчить,\~у тому\~числі про\~неефективність способу\~захисту права\~особи відповідно\~до положень\~статті 16\~ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Аналізуючи зазначені норми, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження його позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed