Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

07.03.2024 року позивач в особі свого представника за довіреністю Мінакова Андрія Андрійовича звернувся до суду із відповідним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачки на його користь 73805,13 грн. заборгованості за кредитним договором №Z52.19910.003776609 від 19.03.2018 року строком на 24 місяці, з яких 19500,87 грн. - заборгованості за основним боргом та 54304,»6 грн. - заборгованість за відсотками, вимогу за яким 07.07.2023 року було передано позивачеві на підставі договору факторингу №07072023 між первинним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Також позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 3028,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 19.03.2018 року між первісним кредитором АТ «Ідея банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір №Z52.19910.003776609, відповідно до якого відповідачка отримала у первісного кредитора кредит у безготівковій формі у розмірі 36000,00 грн. терміном повернення до 19.03.2020 року, у зв`язку з чим станом на час передання вимог позивачу утворилася заборгованість, яка склала 19500,87 грн. - тіло кредиту та 54304,26 грн. - заборгованість за відсотками, а загалом 73805,13 грн. Вказані вимоги були передані первинним кредитором позивачеві на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року. На підставі реєстру боржників №3 від 07.07.2023 року вимоги до відповідачки у вказаній сумі перейшли до позивача, який після отримання вказаних вимог жодних нарахувань не здійснював та саме у вигляді переданої суми заявив вимоги до відповідачки. Враховуючи набуття позивачем права вимоги до відповідачки та відсутність з її боку жодних дій для погашення відповідної заборгованості за вказаним кредитним договором позивач просив стягнути отримані ним суми вимоги до відповідачки у судовому порядку. Ухвалою судді від 20.03.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.36). Позивач та його представник про вказану ухвалу були проінформовані засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.38-39), а відповідачка у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.40). Заяви, клопотання у справі від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 19.03.2018 року між первісним кредитором АТ «Ідея банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №Z52.19910.003776609, відповідно до якого відповідачка отримала у первісного кредитора кредит у безготівковій формі у розмірі 36000,00 грн. терміном повернення до 19.03.2020 року зі сплатою 0,01% річних та 1328,40 грн. - за обслуговування кредиту, яка включає у себе: надання інформації по рахункам позичальника за допомогою телефонних каналів зв`язку, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації на адресу електронної пошти, опрацювання запитів позичальника, що направленні первинному кредитору (а.с.5-6). Кошти відповідачки були надані двома ордерами-розпорядженнями №1 та №2 на 30000,00 грн. та 6000,00 грн. відповідно 19.03.2018 року на її рахунок, відкритий у первинного кредитора АТ «Ідея банк» (а.с.10). Паспорт кредиту як належний доказ при розгляді справи суд до уваги не приймає, оскільки він не частиною кредитного договору та строк його дії склав лише один день 19.03.2018 року (а.с.15). Вимоги до відповідачки були передані позивачу на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року (а.с.18-19), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі боржників №3 на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 73805,13 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.20), а сам позивач на виконання вимог договору факторингу, враховуючи вимоги п.3.1 щодо попередньої оплати у розмірі 200000,00 грн. була у повному обсязі сплачена 11.07.2023 року на підставі платіжної інструкції №19913 (а.с.21). Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачкою, факт отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора та перехід вимоги у визначеному розмірі до позивача у липні 2023 року. В той же час підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, оскільки наданий суду розрахунок стосується виключно отриманої позивачем суму 73805,13 грн. станом на 07.07.2023 року та до 31.01.2024 року, коли формувалася позовна заява. Як вбачається відповідачка здійснювала платежі на користь первинного кредитора, оскільки розмір тіла кредиту є нижчим за отриманий кредит. В той же час встановити, які були надходження, як вони розподілялися первинним кредитором (відповідно до вимог укладеного договору чи в іншій спосіб) у суду немає можливості. Крім цього, договір фактично припинив дію 19.03.2020 року, що передбачає перевірку того, чи не нараховувалися після цієї дати проценти відповідачці, оскільки відповідно до сталої практики Верховного Суду після припинення дії договору кредитор має право на стягнення з боржника виключно відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України. Відсутність вказаних розрахунків не дозволяє суду перевірити її відповідність вимогам закону та укладеного договору, а тому підстав для задоволення позову суд не знаходить. Той факт, що позивач отримав вказану суму без чіткого розпису виниклої заборгованості на предмет її відповідності вимогам укладеного між сторонами договору та діючого законодавства, не може для суду бути підставою для визнання вказаної заборгованості безумовною та стягнення її з відповідачки. Обов`язок подання вказаних доказів процесуальний закон прямо покладає на позивача в даній категорії справ. Крім цього, під час оцінки можливості взагалі застосування до кредитного договору стягнення плати за обслуговування суд повинен надати взагалі законність такої плати в контексті відповідних висновків Верховного Суду та вимог ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Підсумовуючи, суд приходить до думки, що підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу за пред`явленим договором взагалі немає, оскільки навіть тіло кредиту не може бути стягнено, оскільки відсутні підстави для того, аби вважати, що вказана сума є сталою та в дійсності саме на вказану суму залишився борг відповідачки за тілом кредиту. Без розпису надходжень з боку відповідачки та зарахувань з боку первинного кредитора, суд позбавлений можливості перевірити факт правильності та законності будь-яких нарахувань. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати за результатами розгляду справи слід залишити за позивачем на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed