Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

11 квітня 2023 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 31 березня 2008 року між ним та [PERSON] укладений кредитний договір №\~б/н, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15\~000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав відповідачу кредит у зазначеному вище розмірі, однак, останній в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 20 березня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 31\~368,54 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~120,13 грн. в т.ч.: заборгованості за поточним тілом кредиту 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 10\~120,13 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками 0,00 грн.; заборгованості за простроченими відсотками 21\~248,41 грн.; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн.; пені - 0,00 грн.; комісії - 0,00 грн. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2\~684,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2023 року відповідачу [PERSON] поновлено строк для подання відзиву на позов. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] посилалася на необґрунтованість позовних вимог, просила у позові відмовити. Зазначила, що при укладенні кредитного договору Банком не було додержано належної письмової форми, в тому числі Анкета-заява не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, зокрема вона не підписувала Умови, правила та Тарифи банківських послуг, а тому відсутні підстави вважати, що була ознайомлений з ними та погодилася з такими умовами кредитування. Вважає, що доказів на отримання кредиту за вказаним договором позивачем не надано, а тому вимоги є необґрунтованими та належними доказами не підтверджені. Крім того, просила до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності, оскільки Банк з відповідним позовом звернувся до суду 11 квітня 2023 року, в той час як строк дії статкартки до 10/15 та останній платіж по кратці вона здійснила 28 серпня 2014 року, а тому вважає, що строк позовної давності сплив. Також зауважила, що у виписці по рахунку вбачається, що вона 12.10.2020 року нібито поповнила кредитну картку на суму 1\~010\~781,29 грн., але вказане не є дійсним, оскільки в неї таких коштів в зазначеному розмірі ніколи не було. Що стосується виписки в частині останніх трьох операцій, а саме поповнення кредитної картки на суму 1\~314,43 року 12.02.2021 року, на суму 1\~161,64 грн. 12.03.2021 року та на суму 426,72 грн. 12.04.2021 року, то вказані суми були здійсненні Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби з виконання виконавчого напису нотаріуса № 8670, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Русланом Олеговичем про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 31 березня 2008 року в загальному розмірі 132\~903,97 грн., який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 березня 2021 року у справі № 183/428/551/21 було визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому не впливають на перебіг строку позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" посилався на обставини викладені у позові, вважає вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписавши заяву, відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної кратки «Універсальна» та особисто її підписав. Так, згідно заяви-анкети вбачається, що відповідач виявила бажання встановити кредитний ліміт в сумі 600,00 грн., при цьому заявою передбачено поточну процентну ставку у розмірі 3,00% на місяць (тобто 36,00% річних). В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 15\~000,00 грн. Також згідно наказів Банку було змінено й процентну ставку. А тому вважає, що сторонами при укладенні договору були погоджені усі істотні умови. 29.02.2012 року відповідачу було перевипущену картки, строк дії якої до 10/15. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом відображається та враховується в тому числі і на перевипущеній картці. Оскільки перевипуск картки не являється укладенням нового кредитного договору, в заповненні додаткових документів для перевипуску картки немає необхідності, вказане не суперечить чинному законодавству України. Що ж стосується строку дії кредитного договору, то сторона позивача вказує на те, що строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом не сплив, оскільки згідно умов договору п. 9.12 Умов і Правил договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання, та якщо на протязі вказаного строку одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії кредитного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. В судовому засіданні представник позивача Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові та відповіді на відзив, наполягав на задоволенні позову. В подальшому звернувся з заявою про розгляд справи без його участі. Відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов, просила до вказаних правовідносин застосувати строк позовної давності та у позові відмовити. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 29.10.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку. Згідно із частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Судом встановлено, що 31 березня 2008 року відповідач [PERSON] підписала заяву № б/н на отримання кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та виявила бажання встановити їй кредитний ліміт в сумі 600,00 грн., процентна ставка на місяць складає 3,00% (тобто 36,00% на рік). Базова процентна ставка нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік. Проте, Анкета-заява не містить строку кредитування, крім того в цій заяві відсутні умови договору про розмір комісії, а також встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивачем на підтвердження отримання відповідачем кредиту зі встановленим вище розміром ліміту надано довідку, згідно якої 25 лютого 2008 року Банком було видано відповідачу кредитну картку № [NUMBER] зі строком дії до 02/12 зі встановленим 31 березня 2008 року на неї початковим кредитним лімітом в розмірі 600,00 грн., який поступово Банком збільшувався та 09 березня 2011 року становив 15 000,00 грн., а 10 січня 2020 року вже був зменшений до 0,00 грн. Таким чином, при укладенні кредитного договору та отримання відповідачем кредитної картки, виникли кредитні зобов`язання у відповідача перед банком. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти в зазначеному розмірі. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.\~526\~ч. 1,\~527\~ч. 1,\~530\~ч. 1\~ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.\~610\~ч. 1,\~612\~ч. 1\~ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 20 березня 2023 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі в розмірі 31\~368,54 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~120,13 грн. в т.ч.: заборгованості за поточним тілом кредиту 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 10\~120,13 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками 0,00 грн.; заборгованості за простроченими відсотками 21\~248,41 грн.; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн.; пені - 0,00 грн.; комісії - 0,00 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком Банку. Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку і діє до останнього календарного дня вказаного місяця. За умовами укладеного кредитного договору, 25.02.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредитну картку № [NUMBER] , зі строком дії до 02/12, яка 29.02.2012 року була пере випущена на картку № [NUMBER] , зі строком дії до 10/15 (тобто до 31 жовтня 2015 року). Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки та випискою по рахункам відповідача. Крім того, з виписки по картковому рахунку відповідача станом на 21 березня 2023 року вбачається, що останній 25.02.2008 року отримав кредитну картку № [NUMBER] , яка 29.02.2012 року була пере випущена на картку № [NUMBER] , зі строком дії до 10/15 та користувався нею регулярно до 28 серпня 2014 року. Останній платіж по кратці здійснив 28 серпня 2014 року на суму 100,00 грн. В подальшому Банком автоматично списувались відсотки та штрафні санкції. В той же час, з цієї ж виписки вбачається, що відповідач 12.10.2020 року нібито поповнила кредитну картку на суму 1\~010\~781,29 грн., але зазначене заперечується відповідачем, оскільки в неї таких коштів у зазначеному розмірі ніколи не було. Крім того, дана сума не відображена у розрахунку заборгованості Банку, у зв`язку з чим суд вважає виписку по картковому рахунку в цій частині такою, що не відповідає дійсним обставинам. При цьому, інші докази на спростування вказаних обставин у матеріалах справи відсутні. Суд вважає слушними доводи відповідача про те, що останні три операції відображені в цій виписці, а саме поповнення кредитної картки на суму 1\~314,43 року 12.02.2021 року, на суму 1\~161,64 грн. 12.03.2021 року та на суму 426,72 грн. 12.04.2021 року, здійснені Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби з виконання виконавчого напису нотаріуса № 8670, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Русланом Олеговичем про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 31 березня 2008 року в загальному розмірі 132\~903,97 грн., який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 березня 2021 року у справі № 183/428/551/21 було визнано таким, що не підлягає виконанню. Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого\~наказом МЮУ від 12.04.12 р. №578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом договором, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою\~статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Зокрема, суд звертає увагу, що до кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх належний та допустимий доказ. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. У свою чергу, з наданого позивачем розрахунку та змісту позовної заяви вбачається, що розрахунок тіла кредиту серед іншого включає в себе заборгованість за поточним тілом кредиту та прострочену заборгованість за тілом кредиту. За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника даної суми. Заборгованість за тілом кредиту - витрати клієнта за рахунок кредитного ліміту, заборгованість за простроченим тілом кредиту - це заборгованість за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто це частина витраченого клієнтом кредитного ліміту, яка вже має бути погашена клієнтом станом на конкретну дату. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у стовпчику «тіло кредиту на звітну дату» поступово переходить до наступного стовпчика «тіло кредиту прострочене на звітну дату». Відповідачем не вносились грошові кошти вчасно та в повному розмірі, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту перейшла в розряд прострочених. Відповідач не спростувала факту отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувалася кредитом (що вбачається із розрахунку заборгованості та із виписки з рахунку щодо руху коштів за кредитним договором № б/н від 31 березня 2008 року) та частково сплачувала заборгованість за договором, отже, не заперечувала факту укладення кредитного договору, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~120,13 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10\~120,13 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 21\~248,41 грн., суд приходить до такого висновку. Як вже зазначалося вище, 31 березня 2008 року відповідач [PERSON] підписала заяву № б/н на отримання кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» згідно якої процентна ставка на місяць складає 3,00% (тобто 36,00% на рік). Базова процентна ставка нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік. Згідно з частиною третьою\~статті 1056-1 ЦК України\~фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Суд зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6\~ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення. Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 127/1673/17 та від 19 лютого 2020 року у справі № 629/737/17. Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, Банком поступово збільшено в односторонньому порядку розмір процентної ставки з 01.04.2015 року по 30.09.2020 року до 43,20%, про що не було погоджено між сторонами в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування. Таким чином, суд вважає неправомірним підвищення Банком процентної ставки за користування кредитними коштами за договором № б/н від 31 березня 2008 року, починаючи з 01.04.2015 року по 30.09.2020 року до 43,20% на рік. Так, з розрахунків заборгованості проведених станом на 30 вересня 2020 року та станом на 20 березня 2023 року вбачається, що коли процентна ставка з 31.03.2008 року становила в межах 36,00% річних - заборгованість по процентах становила 7\~749,35 грн., а вже після, як вважає суд, неправомірного підвищення процентної ставки з 01.04. 2015 року до 30 вересня 2020 року до 43,20% на рік - заборгованість по процентах вже становила 1\~028\~882,55 грн., а з 01 жовтня 2020 року по 20 березня 2023 року Банком було здійснено перерахунок, згідно якого заборгованість по процентах вже була зменшена до 21\~248,41 грн., при цьому за цей період процентна ставка становила 0,00% річних. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2020 року не підлягають задоволенню, оскільки вказаний розрахунок в цій частині проведений позивачем з порушенням умов кредитування за підвищеною процентною ставкою. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31 березня 2015 року включно (останній день застосування Банком процентної ставки в межах обумовленого у договорі позичальника розміру, тобто не більше 36,00% на рік) заборгованість за процентами становить 7\~749,35 грн. Тому з урахуванням наведеного вище, вимоги про стягнення заборгованості за процентами в період з 31.03.2008 року по 31.03.2015 року включно в розмірі 7\~749,35 грн. підлягають задоволенню. Зокрема, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Як було вже встановлено вище, строк дії перевипущеної кредитної картки до 10/15 (тобто до 31.10.2015 року). Суд не бере до уваги розрахунок позивача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом за період неправомірного підвищення процентної ставки до 43,20 % на рік, а саме з 01.04.2015 року по 31.10.2015 року, оскільки вказаний розрахунок в цій частині проведений позивачем в межах строку кредитування, але з порушенням умов кредитування за підвищеною процентною ставкою. Уточнений розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом із застосуванням процентної ставки 3,00 % на місяць (тобто 36,00% на рік) в межах строку кредитування, який би суд міг перевірити, визнати його вірним та погодитися з ним позивачем не надано, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Зокрема суд не бере до уваги розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за період неправомірного підвищення процентної ставки до 43,20 % на рік, а саме з 01.11.2015 року по 20.03.2023 року, оскільки вказаний розрахунок в цій частині проведений позивачем поза межами строку кредитування та з порушенням умов кредитування за підвищеною процентною ставкою. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.\~Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,\~провадження № 14-96цс18). Так, згідно до приписів статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулася більш ніж через три роки з моменту закінчення строку дії договору, у такому випадку у задоволені вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності (п. 65-68 постанови від 28.03.2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12). Як зазначалося вище, за умовами укладеного кредитного договору, 25.02.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредитну картку № [NUMBER] , зі строком дії до 02/12, яка 29.02.2012 року була пере випущена на картку № [NUMBER] , зі строком дії до 10/15 (тобто до 31 жовтня 2015 року). Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки та випискою по рахункам відповідача. З позовом про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 11 квітня 2023 року, тобто поза межами трирічного строку. Позивачем не доведено погодження сторонами у передбаченій ст. 259 ЦК України письмовій формі збільшення строку позовної давності. При цьому, суд вважає, що останні три операції відображені у виписці по картковому рахунку відповідача, а саме поповнення кредитної картки на суму 1\~314,43 року 12.02.2021 року, на суму 1\~161,64 грн. 12.03.2021 року та на суму 426,72 грн. 12.04.2021 року, не є добровільним погашенням заборгованості, оскільки здійснені Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби з виконання виконавчого напису нотаріуса № 8670, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Русланом Олеговичем про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 31 березня 2008 року в загальному розмірі 132\~903,97 грн., який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 березня 2021 року у справі № 183/428/551/21 було визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому не впливають на перебіг строку позовної давності. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п.6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі № 911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, а саме: встановивши, що відповідачем\~\~було заявлено клопотання про застосування позовної давності одночасно із поданням до суду відзиву; враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі не встановлена; враховуючи, що строк дії перевипущеної кредитної картки визначено до 31 жовтня 2015 року\~включно; при цьому позивач, будучи обізнаним про заявлене клопотання щодо застосування строків позовної давності, не надав належних та допустимих доказів поважності причин пропуску позовної давності; встановивши, що з даним позовом Банк звернувся до суду\~11 квітня 2023 року, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності. Отже, за результатом розгляду справи судом встановлені підстави для часткового задоволення позовних вимог, в той же час позовна давність за даними вимогами сплила, позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позивачем позовної давності, у зв`язку з чим з огляду на заявлене клопотання відповідачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. Інші доводи сторін суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Банку. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 2 684,00 грн. покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed