Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-27 00:00:00

30 серпня 2024 року представник позивача - адвокат Герасимчук О. О. в інтересах [PERSON] , через систему "Електронний суд", звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Після виконання вимог п.2 ч.1 ст.187 ЦПК України, ухвалою від 03 вересня 2024 року було відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження у судовому засіданні з повідомленням (без виклику) сторін. Позов обґрунтований тим, що позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб, 20 січня 2007 року у Горохолинській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківській області, актовий запис №2. У шлюбі народжена дочка [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між ними не підтримуються, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Шлюб носить формальний характер, примирення між ними неможливе. Представник позивачки вказує, що подальше спільне проживання сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, тому просить такий шлюб розірвати. Крім того, просить понесені судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн та судового збору у розмірі 968,96 грн стягнути на користь позивача з відповідача. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. У поданій заяві представник позивача - адвокат Герасимчук О. О. просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, вимоги позову підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи у випадку неявки відповідачки. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Надіслала відзив у якому зазначила, що за останній час сімейне життя між нею та позивачем дійсно поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час сімейні стосунки між ними припинились, сумісне господарство ними не ведеться. Позивач вже декілька років проживає закордоном. Відповідач зазначає, що кілька разів їхала до нього та намагалась налагодити шлюбні стосунки. Однак під час останньої їхньої зустрічі дізналася, що позивач зраджував їй у подружній вірності. Крім того, зазначає, що позивач зловживав алкоголем, що призводило до частих конфліктів, під час яких останній погрожував та ображав нецензурними словами та вчиняв відносно неї фізичне насильство. З огляду на викладене не заперечує щодо розірвання шлюбу. Крім того, зазначає, що вона є особою з інвалідністю ІІІ групи загальне захворювання, яка має на утриманні дочку - інвалід дитинства. Позивач не допомагає жодним чином утримувати дочку, а тому вона була змушена 04 вересня 2024 року звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Враховуючи її складне матеріальне становище, вважає, що позов про розірвання шлюбу ініційований самим позивачем та є насамперед задоволенням його інтересів, у зв`язку з тим що він проживає з іншою жінкою. Зазначає, що змоги сплатити судові витрати по справі у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, не має, а тому у цій частині позову просить відмовити. Судове засідання клопотала проводити за її відсутності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20 січня 2007 року у Горохолинській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківській області, актовий запис №2 (а.с.13). У шлюбі народжена дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 24 Сімейного кодексу України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З вказаних положень закону вбачається, що однією з засад шлюбу є його добровільність. При чому принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. З огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу, оскільки сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, поновлювати шлюбно-сімейні відносини наміру не мають. Обов`язки чоловіка та дружини зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Що стосується стягнення судових витрат на користь позивача, то суд виходить з такого. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно частини 2 статті 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». За правилами частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до частини 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку із визнанням відповідачкою [PERSON] позову до початку розгляду справи по суті, в силу ст. 142 ЦПК України, позивачу слід повернути 50 відсотків сплаченого ним, за подання позову, судового збору, що становить 484,48 грн., із державного бюджету, решта судових витрат слід стягнути на користь позивача з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved