Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

27.09.2024 року позивач через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги мотивує тим, що у період з 08.12.2020 року по 27.06.2024 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем. 27.06.2024 року його було звільнено за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, згідно з наказом № 1291/ВК від 27.06.2024 року. Однак, 24.06.2024 року позивач звертався до керівництва підприємства із заявою, у якій просив звільнити його з 27 червня 2024 року за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Позивач не погоджується з таким формулюванням його звільнення і вважає наказ незаконним. Крім того, загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати станом на день звільнення склала 60 515,02 грн. Заборгованість, не охоплена попереднім рішенням суду, на сьогодні становить 22 368,73 грн (60515,02-38146,29). У позовній заяві, як на підставу поновлення строку звернення до суду з позовом, позивач посилається на велику кількість повітряних тривог, які завадили йому звернутися за правовою допомогою задля захисту свого порушеного права, обстрілу м. Суми та Сумської області. Однак, в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних коштів. За таких обставин позивач просить поновити строк на звернення до суду, змінити формулювання причин звільнення з роботи, стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 22 368,73 грн, вихідну допомогу в розмірі 43 888,08 грн (14 629,36*3). Ухвалою суду від 30.09.2024 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 15.10.2024 року від представника відповідача АТ «Сумське машинобудівне науково- виробниче об`єднання - Інжиніринг» надійшов відзив на позовну заяву, в якому позов визнала частково, оскільки відповідач не виплатив позивачу нараховані суми, які йому належні при звільненні, а саме: заробітну плату в сумі 22 368,73 грн, що не охоплена попереднім рішенням суду про стягнення заборгованості по заробітній платі. Щодо інших позовних вимог вказала, що Товариство заперечує. Однією з позовних вимог є зміна формулювань причин звільнення з роботи та похідна від неї вимога про стягнення вихідної допомоги. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Копія наказу про звільнення була вручена позивачеві 27.06.2024 року. Крім того, позивач вже звертався до суду з ідентичним позовом (справа №592/15052/24 провадження № 2/592/2538/24), який був залишений без руху, у зв`язку з несплатою судового збору. Ухвалою суду від 16.06.2024 року № 592/15052/24. В подальшому, 19.09.2024 року представником позивача, адвокатом Супруном Д.В. подано заяву про відкликання позовної заяви у зв`язку зі зміною обставин що передували поданню позовної заяви. Ухвалою суду від 24.09.2024 року у справі № 592/15052/24 позов повернуто позивачеві. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Представник відповідача вважає, що строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин. Сам факт оголошення повітряних тривог - не є безумовною підставою поновлення пропущеного позивачем строку. Позов сформовано у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 26.09.2024р, тобто про причини пропуску строку з 10.09.2024р. по 26.09.2024р. позивач не повідомляє. Представник відповідача вважає, що обставини, вказані позивачем як поважні причини пропуску строку, не підтверджуються наявними у справі матеріалами, оскільки не дають можливості встановити факту перебування позивача в укритті протягом вказаних проміжків часу. Вказані позивачем обставини не відповідають критерію істотності перешкоди, оскільки позивач мав можливість звернутися до суду вчасно (у наведені вище дні), проте з власної волі не зробив цього. Відповідно, у задоволенні позовної вимоги про зміну формулювань причин звільнення з роботи слід відмовити з підстав пропуску строку на звернення до суду як і у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги, оскільки вона є похідною від вимоги про зміну формулювань причин звільнення. Товариство не погоджується з визначеним розміром вихідної допомоги в сумі 43 888 грн. 08 коп. Як вбачається з позовної заяви, Позивачем розраховано суму вихідної допомоги виходячи з суми середньомісячної заробітної плати 14 629 грн. 36 коп. Товариство вважає, що така сума середньої місячної заробітної плати розрахована не у відповідності до вимог законодавства, що в свою чергу призвело до неправильного визначення розміру вихідної допомоги. Підсумовуючи позицію, викладену у відзиві, представник відповідача не заперечує проти стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 22 368 грн. 73 коп. У задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку на звернення до суду з вимогою про зміну формулювань причин звільнення з роботи - просить відмовити, з підстав пропущення позивачем стоку на подання позовної заяви. Тому щодо інших позовних вимог про зміну формулювань причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги - представник відповідача також просить відмовити. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Супрун Д.В. не з`явилися, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача Литвиненко А.В. в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без участі представника Товариства, свій відзив підтримують. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Так, у період з 08.12.2020 року по 27.06.2024 року позивач [PERSON] знаходився у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.23-24). 27.06.2024 року його було звільнено за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, згідно з наказом № 1291/ВК від 27.06.2024 року (а.с.13). 24.06.2024 року позивач звертався до керівництва підприємства із заявою, у якій просив звільнити його з 27 червня 2024 року за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати (а.с.12). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.08.2023 року у цивільній справі №592/9574/23 стягнуто з АТ «СМНВО - ІНЖИНІРИНГ» заборгованість по заробітній платі за період червень-серпень 2022 та травень 2023 в розмірі 43 997,29 грн (а.с.17-18). Рішення виконано частково в сумі 5 851,00 грн. Загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати станом на день звільнення склала 60515,02 грн. Заборгованість, не охоплена попереднім рішенням суду, на сьогодні становить 22 368,73 грн (60515,02-38146,29) (а.с.14). До 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, позовна вимога про стягнення належної йому заробітної плати - подана в межах строку для звернення до суду. АТ «СМНВО - ІНЖИНІРИНГ» не заперечує щодо стягнення заробітної плати у розмірі 22 368 грн 73 коп, про що зазначило у відзиві на позовну заяву. Між сторонами склалися трудові правовідносини, що регулюються КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов`язок виплачувати працівнику заробітну плату. Згідно із ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 22 368 грн 73 коп. Щодо позовної вимоги про зміну формулювань причин звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги як похідної вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Копія наказу про звільнення була вручена позивачеві 27.06.2024 р., що підтверджується відповідною датою та власноручним підписом позивача на копії наказу № 1291/ВК. Таким чином, строк на звернення до суду з вимогою про зміну формулювання причин звільнення з роботи сплив 28.07.2024 року. З урахуванням того, що позов подано до суду 27.09.2024 р. за допомогою підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС, строк на звернення до суду пропущений на 62 дні (28.07.2024р. - 27.09.2024р.). За правовою допомогою позивач звернувся 28.08.2024р., (через місяць після спливу строку позовної давності), що підтверджується датою укладення договору про правову допомогу вказаної в ордері про надання правової допомоги (а.с.6). Крім того, позивач вже звертався до суду з ідентичним позовом (справа №592/15052/24 провадження № 2/592/2538/24), яка була залишена без руху у зв`язку з несплатою судового збору ухвалою суду від 16.09.2024р. № 592/15052/24. В подальшому, 19.09.2024р. представником позивача, адвокатом Супруном Д.В. подано заяву про відкликання позовної заяви у зв`язку зі зміною обставин що передували поданню позовної заяви. Ухвалою суду від 24.09.2024р. у справі № 592/15052/24 вищевказану заяву було задоволено, позов повернуто позивачеві. При цьому, факт попереднього звернення до суду не може бути підставою для переривання строку на звернення до суду, оскільки спеціальним законодавством, що регулює правовідносини у сфері строків звернення до суду у трудових спорах, яким є Кодекс законів про працю України, не встановлено можливість такого переривання строків. Вищевикладене також підтверджується висновком Верховного Суду викладеного у постанові Верховного Суду у постанові від 05.07.2017р. по справі № 758/9773/15-ц: «Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку має прямий причинний зв`язок із такими обставинами. Якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинне вирішуватися з урахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану. Такий правовий висновок зазначений в Постанові Касаційного цивільного суду від 11.08.2022 року, у справі № 199/8478/21. Питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду. Небажання позивача вчасно реалізувати процесуальні права та недоведення факту того, що можливість подання ним позовної заяви у визначені законом строки не залежала від його волевиявлення або було зумовлено вагомими та непереборними обставинами, свідчить про втрату можливості захисту порушених, на думку позивача, прав у судовому порядку. Такий підхід відповідає принципу правової визначеності (res judicata) як складової верховенства права, а також законності (заборони незастосування норми закону, яка відповідає критерію якості, передбачуваності та легітимної мети). Такий правовий висновок зазначений в Постанові Касаційного адміністративного суду від 13.02.2024 року, у справі № 140/9165/23. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищенаведені обставини, суд відмовляє в клопотанні представника позивача адвоката Супруна Д.В. у клопотанні про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовними вимогами: 1) про зміну формулювання причини звільнення, і, відповідно, як похідної вимоги, 2) про стягнення вихідної допомоги, за недоведеністю поважності причин пропуску строку для звернення до суду. Однак, судом встановлено, що заробітна плата відповідачем виплачувалась із порушенням строків її виплати. Позивач вже звертався до суду за стягненням нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за інший період, але рішення суду, ухвалене ще 28.08.2023 року на день ухвалення цього рішення не виконано в повному обсязі. Відповідачем знову були допущені порушені строки виплати заробітної плати. Позивач у своїй заяви про звільнення від 24.06.2024 року просив звільнити його з 27 червня 2024 року за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Однак, відповідачем була проігнорована причина звільнення, яку позивач просив сформулювати в наказі про звільнення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У справі, яка розглядається, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, але у зв`язку із пропуском строку для подання позову до суду та не поновлення судом такого строку, суд відмовляє в позовних вимогах щодо зміни формулювань причин звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги як похідної вимоги. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову пропорційно задоволеним вимогам, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати по справі, а саме: судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial