Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-31 00:00:00

30 жовтня 2019 року позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Кохана О.М., звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила: визнати недійсним заповіт, складений 11 грудня 2007 року від імені [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Сіпко Л.М., реєстровий №1-3489 (т.1 а.с.1-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. [INFO] у віці 77 років померла її мати [PERSON] , [INFO] . За життя матері у них з позивачкою у період 2005-2008 років виникали певні непорозуміння та сварки, що було зумовлено поганим станом здоров`я [PERSON] , який було зумовлено психічним розладом здоров`я та неадекватною поведінкою. У 2005 році у [PERSON] було встановлено діагноз: «церебросклероз с параноїдальними включеннями». У подальшому у період час з 2009 року по дату смерті позивач підтримувала з матір`ю добрі сімейні стосунки. Спадкодавець у своїй власності мала частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , - яка належала їй на підставі ухвали суду від 27 липня 1984 року, якою була затверджена мирова угода про розділ майна між [PERSON] та [PERSON] .. Зазначений будинок поділений та має два окремих входи, в одній половині, яка належала [PERSON] (батьку позивача) проживає разом зі своєю сім`єю родиною брат позивачки [PERSON] , в іншій частину будинку, яка належала спадкодавцю [PERSON] , проживає позивач [PERSON] та її рідний син [PERSON] . Позивач вважала, що після смерті матері спадкування відбудеться за законом, та 15 травня 2019 звернулася із заявою до Бориспільської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , де дізналася про існування заповіту, складеного [PERSON] та посвідченого 11 грудня 2007 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л.М., яким [PERSON] належну їй частину житлового будинку [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . Позивач вважає, що, скориставшись тим, що [PERSON] перебувала у нестабільному психологічному стані, [PERSON] вмовила її скласти заповіт, хоча спадкодавець в повній мірі мету поїздки чи походу до нотаріальної контори не розуміла. Про складений заповіт [PERSON] своїй дочці [PERSON] не казала, постійно наголошувала, що частина будинку перейде позивачу. Вважає, що при посвідченні заповіту не було дотримано вимог, передбачених ст.203 ЦПК України, підписання заповіту було здійснено, перебуваючи у стані несприйняття реальності. З цих підстав вважає заповіт недійсним. 10 квітня 2020 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с.79-81), за змістом якого вона просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вона не погоджується з тим, що у [PERSON] з 2005-2008 був психічний розлад здоров`я. Зазначає, що позивачем не надано доказів, що [PERSON] мала діагноз «церебросклероз з параноїдальними включеннями». Стверджує, що [PERSON] добре розуміла, що відбувається до кінця свого життя, психічними хворобами не хворіла, на обліку у психіатричному диспансері не перебувала. Волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало її волі. Звертає увагу, що позивач [PERSON] не приймала участі у житті [PERSON] , не піклувалася про її здоров`я, весь час сварилася та мала неприязні стосунки, що підтверджується відповідними судовими рішеннями. Крім того, вказує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.08.2007 у справі №2о-2/2007 було встановлено, що згідно із даними акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №173 від1402.2007 року [PERSON] на психічне захворювання не страждає, і може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цим рішенням у задоволенні заяви про визнання [PERSON] недієздатною було відмовлено, а тому надане позивачем направлення на обстеження, видане [PERSON] у 2005 році, не є доказом її недієздатності. Ухвалою від 08 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання (т.1 а.с.27). Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] вжито заходів забезпечення позову: накладено арешт на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.58-59). Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року витребувано від Бориспільської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої щодо майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (номер у нотаріуса 154/2019), а також витяг зі Спадкового реєстру щодо наявності чинних на день її смерті заповітів (т.1 а.с.129,132-133). Протокольною ухвалою суду від 10 вересня 2020 року задоволено заяви сторін про виклик свідків (т.1 а.с. 42-43, 127-128). Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.131). Ухвалою суду від 23 червня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] задоволено, призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі(т.1 а.с.215-217). Ухвалою від 06 червня 2022 року поновлення провадження у справі та призначено до судового засідання (т.2 а.с.26). Ухвалою суду від 18 січня 2023 року клопотання позивача [PERSON] задоволено, визнано поважною причину невиконання позивачем ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 23 червня 2021 року в частині проведення оплати призначеної посмертної судово-психіатричної експертизи [PERSON] та повторно направлено матеріали цивільної справи до Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи згідно з ухвалою суду від 23 червня 2021 року, зупинено провадження у справі (т.2 а.с.82-83, 84-87). Ухвалою від 23 січня 2024 року поновлення провадження у справі та призначено до судового засідання (т.2 а.с.103). Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року у задоволенні клопотання позивача [PERSON] та її представника адвоката Мамирбаєва Є.В. про продовження пропущеного процесуального строку на оплату експертизи, встановленого ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року, та повторне направлення цивільної справи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено (т.2 а.с.159, 161-164). Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану її представником Мамирбаєвим Є.В. залишено без задоволення, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2024 року залишено без змін (т.2 а.с.208-213). Протокольною ухвалою від 10 жовтня 2024 року повторно подане клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи залишено без розгляду на підставі ст.44 ЦПК України (т.2 а.с.238-241, 248-249). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] , [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, врахувати показанні свідків. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вказували, що позивачем не надано доказів того, що спадкодавець [PERSON] мала психічний розлад, зокрема страждала на «церебросклероз з параноїдними включеннями». Звертають увагу, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.08.2007 року по справі №2о-2/2007 у задоволення заяви про визнання [PERSON] недієздатною було відмовлено, а також встановлено, що згідно із даними акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №173 від 14.02.2007 року [PERSON] на психічне захворювання не страждає, і може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також зазначили, що допитані свідки відповідач підтвердили, що [PERSON] ніякими психічними хворобами не хворіла та повністю розуміла, що відбувається до кінця свого життя. Третя особа - державний нотаріус Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області Сіпко Л.М., а також представник нотаріальної контори у судове засідання тне з`явилися, направили листи з проханням розглядати без присутності їх представника, при вирішення питання покладаються на думку суду (т.1 а.с.45,71,104,115,165,192,202). Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши позивача [PERSON] у відповідності до ст. 234 ЦПК у якості свідка, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. ч. 4, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] у віці 77 років померла [PERSON] , [INFO] , мати позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим повторно 07 червня 2019 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, а також свідоцтвом про народження позивача Серія [NUMBER] , виданим 31 березня 1966 року районним бюро РАЦС м.Бориспіль, та свідоцтвом про укладення шлюбу з [PERSON] Серії [NUMBER] , виданим 5 грудня 19878 року відділом РАЦС Бориспільського міськвиконкому Київської області (а.с.10,13,14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з належної їй на праві власності 1/2 частки будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки №168471559 від 29.05.2019 (а.с.15-16). Так, згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.05.2019 після смерті [PERSON] у Бориспільській міській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа, номер у спадковому реєстрі 64178002 (номер у нотаріуса 154/2019) (т.1 а.с.11). Сторонами не оспорюється, що як позивач так і відповідач прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Також встановлено, що за свого життя [PERSON] склала заповіт від 11 грудня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л.М. за реєстровим №1-3489, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину житлового будинку [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . У якому [PERSON] власноручно зазначила: «Мною, громадянкою [PERSON] , текст заповіту прочитано вголос, власноручно підписано» (т.1 а.с.12) Згідно із рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 вересня 2008 року у справі №22-ц2721/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виселення, було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , скасовано рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2008 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виселення відмовлено. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що у травні 2004 року відповідачка дочка позивачки ( [PERSON] ) разом із неповнолітнім сином за згодою позивачки ( [PERSON] ) вселилися в належну позивачці частину будинку. Однак, через деякий час між відповідачкою та позивачкою склалися неприязні стосунки, стали виникати конфлікти. Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2005 року відповідачку [PERSON] було визнано винною у вчиненні відносно позивачки [PERSON] злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. В подальшому їх взаємовідносини не покращилися, між позивачкою та відповідачем виникають сварки, позивачка неодноразово зверталася зі скаргами на відповідачів до органів поліції. З такими заявами позивачка зверталася до Бориспільського ГУ МВС України в Київській області 10 червня 2006 року, 26 червня 2006 року, 17 липня 2006 року, 26 вересня 2006 року, 13 квітня 2007 року. Цим же судовим рішенням встановлено, що вказані звернення свідчать лише про неприязні стосунки між сторонами та конфлікти, що виникають між ними на ґрунті взаємних неприязних відносин, а не про систематичність протиправних дій відповідачів та їх триваючу антигромадську поведінку (т.1 а.с.120-121,137-140). Наведене також підтверджується вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2005 року у справі №1-109/2005, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2005 року, за змістом якого допитана потерпіла [PERSON] , зокрема показала, що в травні 2004 року її дочка [PERSON] з сином [PERSON] вселилися в її будинок за адресою [ADDRESS] без її згоди, з того моменту між потерпілою та дочкою почалися неприязні відносини, які виражалися в тому, що дочка майже кожного дня її грубо ображала, часто сварилася з нею, по господарству не допомагала (т.1 а.с.118-119,141-145). Також встановлено, що на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 15 грудня 2006 року у цивільній справі за заявою [PERSON] про визнання недієздатною [PERSON] , була проведена амбулаторна судово-психіатрична експертиза, про що складений Акт №153 від 14 лютого 2007 року, згідно з яким [PERSON] на психічне захворювання не страждає, тому вона може повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За змістом цього акту, зокрема зазначено, що на судовому засіданні 2 серпня 2006 року лікар-психіатр [PERSON] повідомив, що дійсно приходив на виклик родичів по місцю проживання підекспертної, там була молода жінка та бачив жінку похилого віку. Лікар вислухав дочку підекспертної, із самою підекспертною розмовляв чи ні точно не пам`ятає, в направленні до КОСПНМО виставив підекспертній діагноз, який виставив тільки зі слів дочки підекспертної. На судовому засіданні 13 листопада 2006 року знову був допитаний лікар-психіатр [PERSON] , тоді він повідомив, що направлення до КОСПНМО на ім`я підекспертної написане та підписане не ним, тому коли він був відсутній на роботі і хтось дзвонить до нього, він дозволяє, щоб виписувалось направлення від його імені. Як було того разу, [PERSON] не пам`ятає, контактів із підекспертною у нього не було, до нього зверталась тільки дочка підекспетної. Вона казала про неадекватну поведінку підекспертної. Коли він приїжджав до [PERSON] , то вона йому пояснювала, що донька їй побила двері, що в іншій половині будинку проживає колишній її чоловік, що вона пропонувала розділити свою частину будинку, а дочка була проти. [PERSON] повідомив, що при першому відвідуванні підекспертної вдома у нього була тільки підозра і він направив її на обстеження, а коли вдруге відвідав підекспертну, то впевнився, що зробив правильно і вважає, що «коли б людина не була хвора, то вона привезла б довідку із асоціації психіатрів, що вона являється здоровою, але [PERSON] цього не зробила». В той же час [PERSON] постійно наголошував на тому, що він робив висновки більш з пояснень дочки підекспертної. Він також заявляв, що він не вирішує діагнозу, це вирішують в обласній лікарні. Також, в Акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи зазначено, що в медичній картці з Бориспільської ЦРЛ є записи лікарів, терапевта, невропатолога, гінеколога, травматолога за період з 1979 до 2006 року, якихось психічних розладів, неадекватності поведінки вони у підекпертної не відзначали, в діагнозах, які вони виставляли, якоїсь патології з боку психіки підекспертної не відображено. У виступах на судових засіданнях та в письмових заявах, у матеріалах цивільної справи відображені напружені, скандальні відносини між підекспертною та її родичами, об`єктивних відомостей про хворобливу чи неадекватну поведінку підекспертної не міститься. Крім того, в Акті зазначений психічний статус: свідомість ясна, орієнтована в місці, часі та власній особистості правильно. В бесіді емоційно адекватна, дещо напружена. Заявляє, що її направлення до психіатра підроблене, і лікар в суді цього не підтверджував. Вважає, що це зворотна сторона домовилась із медичною сестрою психіатричного кабінету. «Коли дочка побили, то я у невропатолога консультувалась». Анамнестичні відомості повідомляє послідовно, на запитання відповідає по суті. Маячіння та обманів сприйняття вданий час та в анамнезі не виявлено. Повідомляє, що допомагала сину ростити двох дітей, він живе на половині будинку, що належить чоловіку підекспертної в минулому. З 2004 року дочка із онуком стали проживати на половині будинку, яка належить під експертній. Ображають під експертну, побили її у 2004 році та 17 липня 2006 року за те, що робить їм зауваження. Заявляє, що дочка її вживає спиртні напої, хоче, щоб підекспертна хату на неї переписала. Підекспертна хоче відокремитися від дочки з онуком, віддати їм кімнату, але дочка того не бажає, їй вигідно не платити за комунальні послуги. Здоров`я у підекспертної не дуже гарне, артеріальний тиск піднімається, підекспертна його тоді навіть не вимірює, п`є каптопрес, це допомагає. Інші скарги на стан здоров`я підекспертна не пред`являє. Інтелект, пам`ять, критичні здібності підекспертної без ознак вираженого зниження та дефекту, в межах норми, сформовані та збережені на достатньому рівні для адекватного усвідомлення оточуючого, власної особистості, для самообслуговування, соціальної адаптації та захисту своїх інтересів. Відзначається незначна схильність мислення до докладності. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2007 року у справі №2о-2/2007 у задоволенні заяви [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною було відмовлено (т.2 а.с.68-70). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з кінця 70-х у матері з`явилися перепади настрою, говорила, що у неї проблеми із співробітниками на роботі, що вони її побили і намагалися кинути під колеса потягу. Після цього почалися сварки з батьком. Мати могла побити, розбити тарілку на голові. Вона намагалися більше часу проводити в шкоді, не хотіла буди вдома, вчителі заспокоювали, що у матері «проблеми із головою». Вдома були постійні сварки, батько брав все на себе, намагався матір заспокоїти. Потім батьки розлучилися. Батько спочатку говорив, що вони будуть жити з матір`ю, а як подорослішають, кожний отримає по частині будинку: батькова частина дістанеться брату, а їй частина матері. У 1988 році вона одружилася, жила у чоловіка, а брат жив з матір`ю, часто не витримував та збігав з дому. Після розлучання з чоловіком, вона із сином 11-12 років у 2002 -2003 році повернулася жити в половину будинку матері. Матір жила в залі, вона із сином у маленькій кімнаті. Спочатку матір була рада їх переїзду, потім починала виганяти. Вони із сином уходили до рідних, друзів, щоб пережити кризу. Вона двічі запрошувала лікаря [PERSON] під прикриттям чаювання. Лікар діагностував «мерехтлива шизофренія», направив на обстеження, казав, що треба підібрати лікування. Вона усе розповіла брату, той сказав, що скільки зможуть будуть терпіти до стану, поки треба вдягати гамівну сорочку. Зазначила, що лікар [PERSON] виписав таблетки, які [PERSON] приймала, коли була в нормальному стані. У 2008 році вона почала виїздити за кордон і лікування призупинилося. Вона передавала матері кошти, їх відносини почали налагоджуватися. Про складений заповіт на користь племінниці дізналася після смерті матері. З братом в неї гарні стосунки, знає, що він просив відповідачку відмовитися від спадщини, не втручатися у спадкування майна їх батьків. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що знає позивача, знала [PERSON] з народження, жила по сусідству, дружила з дитинства з Розалією, мати свідка дружила зі [PERSON] . Вона вважає, що у 1978-1979 році у [PERSON] проявилися ознаки шизофренії, після того, як її сильно побили на роботі і кинули під товарний потяг. У [PERSON] з`явилися приступи агресії, почалися сварки з чоловіком, він був ув`язнений за те, що начебто її побив. Десь у 2005-2008 року син [PERSON] звернувся до суду, казав «у мами поїхав дах», не знає, що робити. В свою чергу [PERSON] скаржилася, що її хочуть закрити «у дурку». Свідок також повідомила, що [PERSON] жила в половині батька, а син [PERSON] з дружиною жив в половині [PERSON] . Після того, як [PERSON] вийшов з тюрми, Розалії поїхала до Італії, а її син переїхав у кімнату на частину будинку [PERSON] . Зі слів Розалії знає, що вона висилала з-за кордону гроші матері. У період 2008-2017 років [PERSON] , коли приїздила з Італії, зупинялася в неї. Свідок чула від своєї матері, а також знає зі слів [PERSON] , що вона склала заповіт на сусідів [PERSON] , а також, що збиралася його переписувати, пропонувала на її матір скласти заповіт, просила її доглянути. Її мати відмовилася. Про те, що був складений заповіт на [PERSON] , їй нічого відомо не було. Свідок [PERSON] показав, що є сином позивачки та онуком померлої [PERSON] , а відповідачка його двоюрідна сестра. Показав, що 1989-1995 роках жив з матір`ю на половині дідуся, [PERSON] з батьком жили у бабусі. В родині існувала домовленість, що половина дідуся відійде сину, а половина бабусі його матері. До 2002 року винаймали квартиру, у 2002 році переїхали до [PERSON] за її згодою. З 2004 року відносини з бабусею погіршилися, вона почала звинувачувати рідних і сусідів у тому, що весь час в неї щось крадуть. З 2004 року вони почали вертатися до лікарів. Йому відомо, що 05.09.2005 лікар-психіатр [PERSON] виписав направлення на обстеження в [PERSON] , але [PERSON] відмовилась У 2008 році мати виїхала за кордон, а він жив у відокремленій кімнаті з окремим входом. Він майже не спілкувалися з [PERSON] , щоб уникати сварок. Знає від матері, що вона передавала для бабусі гроші. Знає, від сусідки [PERSON] , що [PERSON] хоче на неї скласти заповіт, у 2019 році дізнався про те, що [PERSON] склала заповіт на відповідачку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що добре знає сторони. Померла [PERSON] її двоюрідна сестра, [PERSON] та [PERSON] її племінники. [PERSON] поховала [PERSON] . Зі [PERSON] у неї були гарні відносини, бачилася з нею 1 раз на місяць, може частіше. [PERSON] була трудягою, адекватною нормальною людиною. Знає, що у [PERSON] були скандали з дочкою, ніколи спільної мови не знаходили. Також від [PERSON] знала, що в неї добрі стосунки з онукою [PERSON] , та що вона вирішила залишити їй свою частину будинку. Свідок [PERSON] показала, що знає усіх. Померла [PERSON] була її тіткою. Позивач її двоюрідна сестра. Зі [PERSON] вона спілкується постійно, з [PERSON] з 2007 року у зв`язку з виїздом позивачки в Італію практично не спілкуються. Знає, що позивач приїздила в гості, Їй відомо, що [PERSON] спочатку жила в будинку з матір`ю, а потім перебралася на половину батька, а син [PERSON] після одруження жив з матір`ю, а потім перебрався на половину батька. [PERSON] казала, що не хоче, щоб в її будинку її били дочка та її син, хотіла їх відділити в окрему кімнату, але вони розбирали стіну. Жодних ознак психічного захворювання у [PERSON] вона не бачила. Коли син [PERSON] звернувся до суду, вона також була свідком, свідчила про те, що [PERSON] була здоровою та адекватною людиною. В кінці 2018 на початку 2019 року [PERSON] вже погано пересувалася, син [PERSON] її не відвідував, про [PERSON] вона і чути не хотіла, говорила, що краще за всіх відноситься до [PERSON] і все залишить їй. Свідок [PERSON] показав, що знає позивачку з 04.09.2004 року та знав її матір [PERSON] , оскільки позивач займалася з ним італійською мовою. Кожного заняття [PERSON] відкривала двері на вулицю, носила якісь мішки, було холодно, а [PERSON] просила не звертати увагу. [PERSON] обурювалась, що весь час хтось ходить. Позивачка розповідала, що мати не дає їм із сином життя, що вимушені закласти двері та робити з вікна вихід на вулицю. Внаслідок цього вони продовжили займатися в нього вдома. Свідок [PERSON] показала, що знає позивачку та її сина [PERSON] з серпня 2004 року, знає свідка [PERSON] з яким разом навчалася на курсах італійської мови. Зі слів свідка [PERSON] їй відомо, що навчатися вдома у Розалії Петрівни було неможливо, оскільки її мати заважала, говорила, що тут роблять чужі люди. Син позивачки розповідав, що вдома неможливо жити, бабуся виганяє. Таким чином, встановлено, що будь-яка медична документація, яка б підтверджувала наявність у померлої [PERSON] психічного захворювання відсутня, а єдиний такий доказ направлення на стаціонарне лікування [PERSON] в КОСПНМО №1 смт.Глеваха із зазначеним діагнозом: церебросклероз з параноїдними включеннями»,- складене від імені лікаря поліклінічного відділення Бориспільської центральної районної лікарні Шерстюка Г.І., датоване вереснем 2005 року (т.1 а.с.18), було предметом дослідження в іншій цивільній справі №2о-2/2007, у якій рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2007 року у якій було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною (т.2 а.с.68-70). Крім того, з моменту проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи [PERSON] , якою встановлено, що вона на психічне захворювання не страждає, у лютому 2007 року до дати посвідчення заповіту 11.12.2007 року пройшло менше року, а з моменту набрання законної сили вищевказаним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15.08.2000 року, менше чотирьох місяців. Будь-яких нових даних, які б вказували на те, що у цей короткий період часу [PERSON] захворіла на якесь психічне захворювання, досліджені у судовому засіданні докази не містять. Більш того, у 2008 році [PERSON] та позивач у даній справі [PERSON] брали участь у розгляді іншої цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виселення, та за змістом судових рішень у цій справі будь-які відомості про те, що суд, або учасники справи, у тому числі [PERSON] та [PERSON] , поставили під сумнів дієздатність [PERSON] , відсутні (т.1 а.с.121-122,137-140) Натомість дослідженими судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивачку [PERSON] було визнано винною у заподіянні [PERSON] легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, що мало місце 10.12.2004 року, а також, що станом на 2007-2008 року між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні стосунки, внаслідок чого виникали конфлікти. Наявність неприязних стосунків, частих конфліктів між позивачем [PERSON] та її матір`ю [PERSON] повністю підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, у тому числі сама позивачка. Відповідач, як визнано сторонами, є рідною онукою померлої спадкодавиці [PERSON] . Наведені встановлені судом об`єктивні фактичні обставини справи спростовують доводи позивача про те, що зміст заповіту не відповідав справжній волі [PERSON] , яка перебувала у стані, коли не могла усвідомлювати повно мірою значення своїх дій та керувати ними та що [PERSON] за своє життя висловлювала лише один намір щодо розпорядження власним майном, а саме: залишити його дочці [PERSON] . Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу положень ч. 1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. За змістом ч.3 цієї статті заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Крім того, відповідно до ч.1, ч.2 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до вимог статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із статтею 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього кодексу. Так, у відповідності до положень частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені\~статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257\~ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам\~ЦК України\~щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252\~ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо). Порядок посвідчення заповітів регулює стаття 56 Закону України «Про нотаріат», згідно якої нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень, передбачених ЗУ «Про нотаріат», встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених\~статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Жодних фактичних обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин бу вчинений з порушенням встановленого порядку та вимог ст.203 ЦПК України не встановлено, як і не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним. На момент посвідчення заповіту [PERSON] не визнавалася обмеженою у цивільній дієздатності або ж недієздатною, не була психічно хворою особою, не страждала на розлади розумової діяльності, не перебувала на обліку у лікаря-психіатра. Жодних належних і допустимих доказів того, що в день та в момент складання заповіту 11.12.2007 року [PERSON] перебувала у стані, коли не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, суду надано не було, а призначена у справі посмертна судово-психіатрична експертиза не проведена з вини позивача. Враховуючи, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі. У відповідності до вимог ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відомості про понесені відповідачем судові витрати відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed