Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А., в якій просить поновити його, [PERSON] , право та скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , та зняти заборону розпорядження квартирою [ADDRESS] внесену на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.04.2018 року справа № 641/2364/18, провадження № 1-кс/641/827/2018, поновити його, [PERSON] , право та стасувати обтяження на квартиру [ADDRESS] внесену на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1049, виданий 06.04.2018 року, видавник [PERSON] , приватний нотаріус ХМНО, індексний номер 40534982 від 06.04.2018 року, стягнути з відповідача понесені судові витрати. 29.05.2024 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву в якій просив скасувати проведену на підставі договору іпотеки № 1049, що виданий 06.04.2018 року державну реєстрацію права іпотеки [PERSON] , номер запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: 25632668 дата і час державної реєстрації 06.04.2018 року 15:13, припинити обтяження нерухомого майна, номер запису в Державному реєстрі 25631941 від 06.04.2018 час 14:46 у виді заборони на нерухоме майно», що зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40534205 від 06.04.2018 року приватним нотаріусом Луніною Тетяною Анатоліївною у Харківському міському нотаріальному окрузі, на підставі документів: договору іпотеки № 1049 від 06.04.2018 року виданий: [PERSON] приватний нотаріус ХМНО. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що його бабуся [PERSON] померла [INFO] , та на випадок своєї смерті вона залишила заповіт, яким 1/2 частку в квартирі [ADDRESS] заповідала своєму онуку позивачу [PERSON] . Після смерті бабусі він своєю заявою від 07.05.2015 року у приватного нотаріуса Ніколаєнко А.С. прийняв спадщину. Його батько [PERSON] , який був співвласником 1/2 вказаної квартири, помер [INFO] . Після смерті батька, він прийняв спадщину батька відповідною заявою від 18.04.2018 року. Під час оформлення спадкових прав у нотаріуса було виявлено, що існує заборона на відчуження нерухомого майна - спадкової квартири позивача за адресою: [ADDRESS] , а саме: відповідно до запису про обтяження: 06.04.2018 року о 15:13 приватний нотаріус Луніна Т.А. посвідчила договір іпотеки №1049, що укладено між іпотекодавцем [PERSON] та іпотекодержателем [PERSON] , номер запису про іпотеку №25632668. Так предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка як житло належала бабусі і батьку позивача. Вказану квартиру вони отримали в процесі приватизації житла, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.02.1999 року. Також вказав, що договір іпотеки його спадкової квартири уклав громадянин [PERSON] , як нібито власник цієї квартири. Так [PERSON] начебто купив спірну квартиру 04.04.2018 року у батька позивача [PERSON] , договір посвідчувався 04.04.2018 року приватним нотаріусом Шеренковим В.О. Після незаконної купівлі-продажу, невдовзі, [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір позики грошей в іноземній валюті в сумі 18 206,00 доларів США, повернення боргу за яким забезпечили іпотекою. Відповідно при реєстрації іпотеки було внесено запис про заборону відчуження нерухомого майна предмета іпотеки, спадкової квартири позивача за вказаною адресою. Запис про обтяження нерухомого майна - заборону відчуження нерухомого майна №25631941 від 06.04.2018 року внесено приватним нотаріусом Луніною Т.А. Так заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харків від 25.09.2018 року у справі № 641/3332/18, визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири [ADDRESS] ) від 04.04.2018 року, що укладався між [PERSON] та начебто батьком позивача, а саме від імені батька діяв громадянин [PERSON] . Вказане рішення суду набрало законної сили 26.10.2018 року. Крім того рішенням Комінтернівського районного суду міста Харків від 06.04.2021 року у справі № 641/5079/20, визнано недійсним договір іпотеки від 06.04.2028 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , було визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили після апеляційного оскарження, а саме після ухвалення постанови Харківським апеляційним судом від 04.10.2023 року (справа № 641/5079/20, провадження №2/641/216/2022). Однак незважаючи на визнання недійсним договору купівлі-продажу спадкової квартири позивача [PERSON] , за вказаною адресою, а пізніше і визнання недійсним договору іпотеки від 06.04.2018 року, предметом якої була спадкова квартира позивача, обтяження нерухомого майна до тепер залишається чинним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ((далі по тексту - Реєстр) та їх обтяжень у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, і, також залишається чинною реєстрація права іпотеки відповідача [PERSON] . Такі обставини перешкоджають позивачу [PERSON] володіти, розпоряджатися і користуватися своїм спадковим майном. Враховуючи вищевикладене,\~позивач [PERSON] був\~вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів Ухвалою Комінтернівського районного судe м. Харкова від 12.02.2024 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. До судового засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви підтримала та просила задовольнити. Також пояснила, що позивач звертався до державного реєстратора з заявою про скасування записів про обтяження та про іпотеку, однак йому було відмовлено, а тому позивач вважає, що його права порушено. Враховуючи вказані записи в Реєстрі позивач не може реалізувати своє право власності щодо спірної квартири. До судового засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі, та посилався на обставини викладені в відзиві на позов. В наданому до суду відзиві на позов представник відповідача зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки) у разі особистого звернення до нотаріусу осіб, які є ініціаторами зняття заборони. Як вбачається з позовної заяви, позивач до нотаріуса з відповідними заявами не звертався. Позивачем у позовній заяві не зазначено якими своїми діями або бездіяльністю саме [PERSON] порушує його права та в чому саме позивач вбачає таке порушення. З приводу позовної вимоги позивача про зняття заборони розпорядження спірною квартирою накладеною ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.04.2018 року (справа № 641/2346/18, провадження 1-кс/641/827/2018) зазначив, що вказані вимоги не можуть бути розглянуті судом в порядку цивільного судочинства, а тому задоволенню не підлягають. У судове засідання третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.09.2018 року (справа № 641/3332/18, провадження № 2/641/1538/2018) позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , померлим [INFO] , та [PERSON] , посвідчений 04.04.2018 ПН ХМНО [PERSON] , реєстровий № 378. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 704,80 грн. Відповідно до відмітки суду вказане рішення суду набрало законної сили 26.10.2018 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2022 року (справа № 641/5079/20, провадження № 2/641/216/2022) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А. про визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації обтяження на квартиру задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки укладений між [PERSON] та [PERSON] від 06.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1049. Стягнуто в рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відповідно до відмітки суду вказане рішення суду набрало законної сили 04.10.2023 року. Постановою Харківського апеляційного суду від 04.10.2023 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2022 року залишено без змін. Крім того постановою Верховного Суду від 09.10.2024 року касаційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Андренко В.Ю. залишено без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04.10.2023 року в оскаржуваній частині залишено без змін. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 380183160 від 26.05.2024 року вбачається, що наявні запис про іпотеку № 25632668 від 06.04.2018 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А., та запис про обтяження № 25631941 від 06.04.2018 року державний реєстратор: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А. Крім того, рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 72808962 від 25.04.2024 року виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] , Департаменту реєстрації Харківської міської ради відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку із зазначеними в рішенні обставинами. Із змісту вказаного рішення вбачається, що до реєстратора подано заяву № 60691142 від 25.04.2024 року щодо державної реєстрації обтяження, припинення заборони на нерухоме майно р.№25631941 на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також було встановлено, що підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій є те, що документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав. Також рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 74806967 від 29.08.2024 року виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] , Департаменту реєстрації Харківської міської ради відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку із зазначеними в рішенні обставинами. Із змісту вказаного рішення вбачається, що до реєстратора подано заяву № 62687431 від 29.08.2024 року щодо державної реєстрації обтяження, припинення заборони на нерухоме майно р.№ 25631941 на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також було встановлено, що підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15\~Цивільного\~кодексу\~України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.\~41\~Конституції\~України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, за загальним правилом саме власнику належить правоможність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] на законних підставах є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2022 року (справа № 641/5079/20, провадження № 2/641/216/2022), яким визнано недійсним договір іпотеки укладений між [PERSON] та [PERSON] від 06.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніною Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 1049. Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04.10.2023 року. Крім того постановою Верховного Суду від 09.10.2024 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04.10.2023 року в оскаржуваній частині залишено без змін. Разом із цим за даними інформаційної довідки з Реєстру № 380183160 від 26.05.2024 року вбачається, що наявні запис про іпотеку № 25632668 від 06.04.2018 року, та запис про обтяження № 25631941 від 06.04.2018 року. При цьому іпотекодержателем квартири [ADDRESS] зазначений [PERSON] . За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 5 Закону № 898-IV передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому відповідно до частини першої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, за змістом якого іпотека підлягає державній реєстрації як речове право, похідне від права власності. Пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV у згаданій вище редакції визначав обтяження як заборону розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлену законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або таку, що виникла на підставі договору. Аналіз наведених вище норм Законів № 898-IV та № 1952-IV дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом власник обтяженого іпотекою нерухомого майна може володіти та користуватись ним, однак обмежується у здійсненні правоможності самостійно розпоряджатись таким майном. Схожі висновки викладені в абзаці одинадцятому пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) та постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 03.07.2023 у справі № 523/8641/15. Вразховуючи викладене вище, а також враховуючи, що [PERSON] , як власник не передавав спірну квартиру в іпотеку за договором, не був стороною цього правочину та не перебував з відповідачем в зобов`язальних відносинах, та зважаючи на наявність рішення суду про визнання недісними договорів купівлі -продажу та іпотеки щодо спірної квартири, суд приходить до висновку про незаконність державної реєстрації за [PERSON] права іпотеки на квартиру [ADDRESS] , що створює позивачу перешкоди у здійсненні правоможності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном. У підпунктах 11.8211.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.438.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Так у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Окрім того у судовій практиці закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Отже, державна реєстрація права іпотеки на спірну квартиру за відповідачем це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для [PERSON] перешкоди у реалізації правоможності власника на розпорядження цим нерухомим майном. Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній на момент подання позовної заяви, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону № 898-IV). Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Реєстру регламентована Законом № 1952-IV. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено незаконною реєстрацією права іпотеки на його нерухоме майно за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права іпотеки, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права іпотеки відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном. При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про право іпотеки відповідача не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію внесення до Реєстру відомостей про припинення права іпотеки відповідача на підставі судового рішення. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що такий підхід застосовним і до спірних правовідносин, які склались у цій справі, адже укладення договору між [PERSON] та [PERSON] , не створило для [PERSON] як дійсного власника спірної квартири жодних правових наслідків. При цьому сам договір, який був визнаний недійсним рішенням суду, на відміну від внесених до Реєстру на його підставі записів, не створює для позивача перешкоди в розпорядженні спірною квартирою. Таким чином, суд вважає, що для ефективного захисту прав позивача [PERSON] , як володіючого власника квартири [ADDRESS] , щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), з яким позивач може звернутись, а саме шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. Судове рішення про задоволення такого позову, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду висловленій у постанові від 10.04.2024 року у справі № 496/1059/18, провадження № 14-209цс21, згідно до якого застосовуючи в контексті спірних правовідносин норми статті 391 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. Згідно з положеннями ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі\~викладеного,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги позивача\~ є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved