Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

, - В С Т А Н О В И В: 02 серпня 2023 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки [PERSON] , визначивши третьою особою, що не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, із вимогами про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку із передачею права власності на нерухоме майно, припинення та визнання права власності (а. с. 1-8, 116-128). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] та, [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що сімейне життя з відповідачкою не склалося, тому наразі їх сім`я перебуває на стадії розлучення, сторони проживають окремо, при цьому, діти, за домовленістю сторін, проживають разом із відповідачкою. Вказав про те, що він в міру свого виховання та адекватної поведінки визнає свій обов`язок сплачувати аліменти на дітей у добровільному порядку. Жодного рішення з даного питання не існує. Тому, вважає за можливе припинити право на аліменти відповідачки на дітей шляхом передачі прав власності на майно, яке він набув у власність до шлюбу за власні кошти, зокрема: житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за кадастровим № 1421580800:01:000:0669. Зазначає, що він бажає добровільно передати право власності на зазначене майно відповідачці та своїм дітям, однак укласти договір про припинення права на аліменти наразі не можливо через відсутність відповідачки на території України. Тому прохає суд: припинити право відповідачки на стягнення з нього аліментів на утримання їхніх спільних доньок, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; припинити його право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за кадастровим № 1421580800:01:000:0669 визнавши право власності на вказане нерухоме майно та зареєструвати його у Державному реєстрі нерухомого майна за відповідачкою та їх доньками. 28 вересня 2023 року вищевказана цивільна справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Шевченківського районного суду місті Києва (а. с. 108). Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року вказана позовна заява прийнята судом до свого провадження та залишена без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 114 та на звороті). 10 жовтня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 03 жовтня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 116-128). Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 28 листопада 2023 року (а. с. 129 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 13 жовтня 2023 року за вихідним № 33649/23-вих/2/204/3734/23 (а. с. 130). 06 грудня 2023 року на адресу суду надійшла заява відповідачки про визнання позову у повному обсязі (а. с. 148-151). 29 січня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (а. с. 163). Протокольною ухвалою суду від 18 серпня 2024 року замінено третю особу на належну Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію (а. с. 222 та на звороті). 28 жовтня 2024 року на адресу суду надійшла заява відповідачки про визнання позову у повному обсязі (а. с. 245-251). Позивач та його представниця адвокатка Паруль Ю.О., в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 252), в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 242-2444), в якій прохав суд ухвалити рішення, яке буде відповідати найкращим інтересам дітей. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд доходить висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 серпня 2010 року (а. с. 9). Від шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 вересня 2018 року (а. с. 10) та, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 серпня 2011 року (а. с. 11). Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач посилався на те, що він визнає свій обов`язок щодо утримання спільних дітей у добровільному порядку, тому вважає за можливе припинити право на аліменти відповідача шляхом передачі права власності на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності позивачу, а саме: житловий будинок [ADDRESS] та, земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим № 1421580800:01:000:0669, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, в обґрунтування підстав для звернення з вказаним позовом до суду посилався на те, що оформити нотаріальний договір, як то передбачено вимогами Закону з відповідачкою він не може, бо остання перебуває закордоном. В свою чергу, відповідачка, позовні вимоги визнає в повному обсязі, на підтвердження чого останньою надано суду дві заяви про визнання позову (а. с. 148-151 та 245-251), однак суд не погоджується з вищевказаними доводами позивача та не приймає до уваги заяви відповідачки про визнання позову, з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст.\~15\~СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Разом з\~цим,\~приписами ч.\~1\~ст.\~190\~СК України\~визначено,\~що той\~із батьків,\~з ким\~проживає дитина,\~і той\~із батьків,\~хто проживає\~окремо від\~неї,\~з дозволу\~органу опіки\~та піклування\~можуть укласти\~договір про\~припинення права\~на аліменти\~для дитини\~у зв`язку\~з передачею\~права власності\~на нерухоме\~майно (житловий\~будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку\~тощо). Такий\~договір нотаріально\~посвідчується.\~Право власності\~на нерухоме\~майно за\~таким договором\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації цього\~права відповідно\~до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. При цьому, частино 2 вказаної статті визначено, що набувачем права\~власності на\~нерухоме майно\~є сама\~дитина або\~дитина і\~той із\~батьків,\~з ким\~вона проживає,\~на праві\~спільної часткової\~власності на\~це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Крім того, вимогами ч. ч. 3-7 ст. 190 СК України встановлено, що укладення договору\~не звільняє\~того з\~батьків,\~хто проживає\~окремо,\~від обов`язку\~брати участь\~у додаткових\~витратах на\~дитину. На\~майно,\~одержане за\~договором відповідно\~до частини\~першої цієї\~статті,\~не може\~бути звернене\~стягнення. Майно,\~одержане дитиною\~за цим\~договором,\~може бути\~відчужене до\~досягнення нею\~повноліття лише\~з дозволу\~органу опіки\~та піклування. Договір,\~укладений відповідно\~до вимог\~частини першої\~цієї статті,\~визнається судом\~недійсним за\~вимогою відчужувача\~нерухомого майна\~у разі\~виключення його\~імені як\~батька з\~актового запису\~про народження\~дитини. У\~разі визнання\~договору недійсним\~у відчужувача\~відновлюється право\~власності на\~нерухоме майно. За позовом відчужувача нерухомого майна договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов`язку по її утриманню. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду № 712/4702/19 від 27 травня 2020 року та 521/11825/20 від 15 листопада 2023 року. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 вересня 2009 року (а. с. 24) та відповіддю № 614446 від 29 травня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 195), що позивач на підставі рішення виконавчого комітету Андріївської сільської ради № 66 від 02 вересня 2009 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 1591/07-2023 від 18 липня 2023 року (а. с. 27-96), дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (орієнтовною площею 120 кв. м), розташованого за адресою: [ADDRESS] , без врахування земельного компоненту, становить 653200 гривень, в тому числі дійсна ринкова вартість 1 кв. м. вказаного житлового будинку становить 3628 гривень 70 копійок. Під час розгляду справи у представниці позивача судом було з`ясовано, що у вищевказаному будинку проживають родичі відповідачки, однак жодних належних, достатніх, та допустимих доказі на підтвердження вказаного, а також того, що у вказаному будинку відсутні зареєстровані особи, стороною позивача суду не надано. Крім того, судом з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих територій РФ, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно до наказу № 170 від 25 червня 2024 року), що є загальновідомою інформацією, встановлено, що з 21 червня 2023 року, с. Андріївка Великоновосілківської селищної територіальної громади Волноваського району, де фізично знаходиться вказаний будинок позивача, віднесено до території можливих бойових дій. В той же час, з відповіді № 614446 від 29 травня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 15 лютого 2018 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 77,2 кв. м, реєстраційний номер 1486361080000 (а. с. 195). В свою чергу, з договору купівлі-продажу від 21 травня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Степаніщенко Е.А. за реєстровим № 710 (а. с. 25-26) вбачається, що позивач придбав у [PERSON] в особисту власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на неї (Державного акта на право власності на землю), та його державної реєстрації (п. 7 договору). Натомість, суд зазначає, що такого Акту позивачем суду не надано, так само, як і не додано його до висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 1591/07-2023 від 18 липня 2023 року (а. с. 27-96). Більш того, суд зазначає, що відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 614433 від 29 травня 2024 року, право власності позивача на вказану земельну ділянку не підтверджено (а. с. 196). В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи відповідачка позовні вимоги визнає в повному обсязі, у зв`язку з чим подала до суду заяви про визнання позову від 30 жовтня 2023 року (а. с. 148-152) та 17 вересня 2024 року (а. с. 245-251), однак вказані заяви не приймається судом, з огляду на наступне. Так, вимогами ч. 1 ст. 190 СК України визначено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно і, такий договір повинен бути нотаріально посвідченим. Натомість, до суду подано позов з обґрунтуванням фізичної неможливості укладення такого договору через перебування відповідачки за кордоном, однак, як вбачається з матеріалів справи, заяви про визнання позову відповідачкою направлені поштою по Україні з м. Києва, індекс 01030, що спростовує вказані доводи позивача, а відтак жодним чином не обмежує сторін у реалізації їхніх прав щодо укладання такого договору через нотаріуса, тим більше, що сам суд не може підмінювати під собою дискреційні функції, якими наділені інші органи державної влади. По-друге, позивачем не надано суду дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а заявлені вимоги суперечать інтересам дітей, оскільки: відомостей про зареєстрованих осіб у спірному будинку, позивачем не надано, натомість в будинку проживають родичі, а сам будинок знаходиться на території можливих бойових дій (за 25 км від лінії фронту), що в свою чергу не виключає можливість його пошкодження/руйнування, при цьому, виключає, навіть теоретичне повернення дітей до вказаного будинку до закінчення військових дій, бо на території Волноваського району Донецької області з вересня 2024 року введена примусова евакуація дітей з окремих територіальних громад, а право власності на спірну земельну ділянку за позивачем взагалі не підтверджено. З огляду на викладене, враховуючи те, що батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, при цьому вони, з дозволу органу опіки та піклування, можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності, який підлягає нотаріальному посвідченню, приймаючи до уваги те, що перешкод в реалізації прав сторін на укладення такого договору не має (бо доводи позивача про відсутність відповідача в Україні спростовані матеріалами справи), виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей, зважаючи на те, що заявлені вимоги суперечать інтересам дітей, зважаючи на те, що суд не може підмінювати під собою функції, якими наділені інші органи державної влади, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст.\~141\~ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed