Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про визнання права власності на самочинну прибудову. В позовній заяві зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй на праві власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З метою поліпшення умов проживання у 2023 році вона без відповідних дозволів здійснила прибудову літ. «а» до житлового будинку «А-1». Дана прибудова є самочинною. При будівництві нею було дотримано Державні будівельні норми та правила. Технічний стан прибудова задовільний. З метою узаконення прибудови 04.04.2024 року вона звернулась з відповідною заявою до Тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтаві виконавчого комітету Полтавської міської ради. Іншим шляхом узаконити прибудову позивач можливості не має. Тому просила суд визнати за нею право власності на самочинно здійснену прибудову літ. «а» до житлового будинку «А-1», у складі приміщень; сіни 1-6 площею 5,3 кв.м., кухні 1-7 площею 11,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 24 липня 2024 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради відзиву на позов не надав. Третя особа Державна інспекція архітектури та містобудування України надала письмові пояснення щодо позову. У письмових поясненнях зазначила, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Верховний суд у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. Крім того, Верховний Суд наголошує, що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України). Позивачем до суду не надано і матеріали даної справи не містять відомостей про наявність у позивача проектної та робочої документації. Позивачем до суду не надано і матеріали даної справи не містять результатів експертизи проекту будівництва, як доказ відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому відсутні умови для визнання права власності на них на підставі рішення суду. Позивач не звертався до органу державного архітектурно-будівельного контролю для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернулась до суду з позовом про визнання права власності. Таким чином позивач не вичерпала усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку. Тому просила розглядати справу без участі представника ДІАМ за наявними в справі доказами, з урахуванням наданих пояснень. Інші заяви по суті справи та клопотання учасниками справи суду не подавалися. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, звернувшись в тексті позовної заяви з клопотанням про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради в судове засідання не з`явилась. Звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Представник Державної інспекції архітектури та містобудування України, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 лютого 2024 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Цвітохою Ю.М. за №912, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 5310136400;01:003:0196, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Також, як підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 19 лютого 2024 року №366365312, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 лютого 2024 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Цвітохою Ю.М. за №911, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Таким чином на підставі зазначених правовстановлюючих документів позивач є власником земельної ділянки та будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що позивачем до належного їй житлового будинку самочинно прибудовано прибудову літ. «а», у складі приміщень: сіни 1-6 площею 5,3 кв.м., кухня 1-7 площею 11,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина\~підтверджується довідкою\~ПП Полтавське\~БТІ «Інвентаризатор» від\~01 травня 2024 року №4204 та технічним паспортом об`єкта квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-10,11) Відповідно до ч.2\~ст. 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Оскільки будівництво спірної прибудови позивачем виконано без одержання необхідних дозволів та проекту, зазначене будівництво є самочинним. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем самовільне будівництво здійснено на земельній ділянці, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При цьому доказів того, що спірна прибудова відповідає правилам проектування, будівельно-технічним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки, санітарному законодавству, що діють на території України, вимогам надійності та безпечної експлуатації, позивачем до матеріалів справи не додано. Відповідно до ч. 2-5\~ст. 376 ЦК України\~ особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381\~ЦК\~є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини п`ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об`єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений\~Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91\~(пункт 27). Таким чином позовні вимоги про визнання самостійного права власності на прибудову, як складову частину об`єкта нерухомого майна, задоволенню не підлягають. Крім того, як звернув увагу Верховний Суд (Постанова від 06 квітня 2020 року у справі №638/4159/17, провадження №61-44685св18), при розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справа № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа № 727/720/17, від 07 лютого 2018 року справа № 127/18746/15-ц. У даній справі відсутні будь-які докази дотримання позивачем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на самочинну прибудову задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради не є власником або користувачем нерухомого майна, до якого здійснена самочинна прибудова, або земельної ділянки, на якій ця прибудова розміщена, не наділений правами щодо прийняття в експлуатацію чи визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, а відповідно він є неналежним відповідачем у справі. Вказана обставина є ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача. На підставі\~викладеного в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню їй не підлягають.

Outcome: dismissed