Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Боярської міської ради Фастівського району Київської області, третя особа приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] є спадкоємницею першої черги після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та матері [PERSON] , яка померла [INFO] . 01 квітня 2024 року приватним нотаріусом Федоренко О. I. видано постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій, у зв?язку із пропущенням строку звернення з заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, ні за законом, ні за заповітом немає. При цьому зазначила, що через військовий стан, необхідність забезпечення безпеки власним дітям, тривалий час перебувала за кордоном та не мала змоги приділити питанню оформлення своїх спадкових прав після смерті батька. Просила врахувати відсутність будь-якого спору щодо спадкового майна, оскільки вона єдиний спадкоємець. Враховуючи подану заяву про уточнення позовних вимоги, просила суд: визначити [PERSON] додатковий строк тривалістю два місяці для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче судове засідання на 10 червня 2024 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у цій справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 03 вересня 2024 року. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивачки через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, з приводу заочного рішення не заперечував. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно Постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до\~статті 80\~Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області від 19 грудня 2022 року, актовий запис № 1082. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, а саме на земельну ділянку, площею 0,0717 га, кадастровий номер 3222410300:01:027:5012, з цільовими призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 103 кв.м. біля будинку сарай літ «в», огорожа; житлового будинку з господарськими будiвлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; житловою площею 130,9 кв.м., житлова 59,2 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0717 га, кадастровий номер 3222410300:01:027:5012; автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2008 року випуску , державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] (позивачка), яка подала заяву про прийняття спадщини, та дружина [PERSON] , яка [INFO] померла та у встановлений законом порядку спадщину не прийняла (проживала за іншою адресою та у встановлений законом строк заяви до нотаріальної контори не подавала). У подальшому, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області від 14 лютого 2024 року, актовий запис № 328. Після смерті [PERSON] позивачка є спадкоємницею першої черги. Інших спадкоємців після майна померлої судом не встановлено, а також підтверджено спадковою справою. 01 квітня 2024 року приватним нотаріусом Федоренко О. I., на підставі заяви поданої [PERSON] про прийняття спадщини за законом, заведено спадкову справу до майна померлого [INFO] [PERSON] . Цього ж дня приватний нотаріус Федоренко О. I. видала постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій, у зв`язку із пропущенням термінів для прийняття спадщини. Тобто, на теперішній час [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] та померлої матері [PERSON] . Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 1270 Цивільного кодексу України передбачає, що за загальним правилом для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Поряд з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 28\~лютого 2022 року №\~164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (далі Постанова №\~164) та наказом Міністерства юстиції України від 11\~березня 2022\~року №\~1118/5 «Про затвердження змін до деяких нормативно-правових актів у сфері нотаріату» були внесені зміни в Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22\~лютого 2012 року №\~296/5, та установлено, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Водночас, у постанові від 25 січня 2023 року у справі №\~676/47/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду висловив правову позицію щодо суперечності пункту 3 Постанови №164 статтям 1270, 1272 ЦК України і вважає, що цей пункт не підлягає застосуванню. Верховний Суд у цій справі зазначив, що правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Також Верховний Суд виходив з того, що законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини. Таким чином, Верховний Суд відкидає можливість застосування десятимісячного строку на прийняття спадщини в умовах воєнного стану, передбаченого пунктом 3 Постанова №\~164, і наполягає на застосуванні шестимісячного строку, встановленого ЦК України (або на внесенні необхідних змін до ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказала, що строк прийняття спадщини був пропущений у зв`язку з незалежних від неї причин, оскільки її мати [PERSON] після смерті свого чоловіка і батька позивачки, у встановлений законом порядку спадщину не прийняла. Крім того, [PERSON] посилається на те, що одразу після смерті [PERSON] розпочалася збройна агресія російської федерації на території України, і позивачка разом зі своєю родиною і малолітніми дітьми змушена була тимчасово виїхати за кордон. У зв`язку з такими подіями, позивачка не мала змоги вчасно звернутися до державних органів з відповідною заявою. Так, згідно зі статтями 1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її і протягом шести місяців з часу відкриття спадщини спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1272 ЦК України у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як роз`яснено у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30\~травня 2008 року №\~7 «Про судову практику у справах про спадкування» суди відкривають провадження у справі за позовом особи про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку про прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Крім того, як вказує судова практика, зокрема висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 квітня 2021 року у справі №\~589/1863/13-ц, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини, а саме: тривала хвороба спадкоємця; перебування спадкоємця тривалий час за межами України. При цьому, факт проживання позивача за межами України сам по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереробних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки перебування позивача поза межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою. Крім того, вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на дипломатичні представництва України. На консульські установи України серед іншого також покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину. Судом установлено, що причини неможливості вчасно звернутися до відповідного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини слугувало те, що позивачка разом з неповнолітніми дітьми перебувала за межами України без належних документів, які б підтверджували її родинні відносини (перший ступінь споріднення) з померлим [PERSON] та свідоцтва про його смерть. Суд уважає, що такі обставини є суттєвими і такими, що підтверджують неможливість позивачкою звернутися з відповідною заявою до консульських установ та дипломатичних представництв України за кордоном. Крім того, з матеріалів спадкової справи убачається, що мати позивачки за життя не прийняла спадщину у встановлений законом порядку після смерті [PERSON] , що також свідчить про додаткові труднощі і перешкоди для вчасного звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №\~3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» установлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права. У статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні ЄСПЛ від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» («Ilhan v. Turkey», заява №\~22277/93) Суд наголосив, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що причини пропуску позивачкою строку для своєчасного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки пов`язані з об`єктивними, непереборними та значущими перешкодами для вчинення цих дій. Поряд з цим суд звертає увагу, що оскільки, позивачка в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє порушене право не може, тому суд дійшов висновку, про можливість надати [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду, як джерело права, та висновки ЄСПЛ, зазначені в рішенні від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («RuizTorijav. Spain», № 303А, п. 2958), про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved