Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

29.11.2023 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивачка просить: - розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 06.09.2014 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 534; - стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі 5000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття; - визнати рівними частки майна подружжя та розділити спільно нажите майно, а саме: житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, (у тому числі за земельними угіддями, гектарів: малоповерхова забудова - 0,0067 Га, 0, 0016 Га, 0,0003 Га, 0, 0017Га, 0,0012 Га, 0,0387 Га) кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно частину житлового будинку та частину земельної ділянки. На обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 06.09.2014 між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, від якого народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. Протягом останніх років стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, Вже тривалий час вони мешкають окремо, шлюбні відносини припинені. Відповідач кошти на утримання дитини в добровільному порядку не надає, угоди про сплати аліментів між сторонами не досягнуто. У період шлюбу, а саме 12.10.2021, вона з чоловіком на підставі договору купівлі-продажу придбали у власність житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, (у тому числі за земельними угіддями, гектарів: малоповерхова забудова - 0,0067 Га, 0, 0016 Га, 0,0003 Га, 0, 0017Га, 0,0012 Га, 0,0387 Га) кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному договорі покупцем виступав відповідач, між тим нерухомість була придбана за спільно нажиті кошти та для спільного проживання однією сім`єю, а тому є спільною власністю подружжя, яка підлягає поділу в рівних частках. Викладене вище, стало підставою звернення до суду. 29.11.2023 вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.12.2023 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. 08.02.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] в особі представника - адвоката Репетун К.В., до [PERSON] , в якій представник позивача за зустрічним позовом просить: - у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, (у тому числі за земельними угіддями, гектарів: малоповерхова забудова - 0,0067 Га, 0, 0016 Га, 0,0003 Га, 0, 0017Га, 0,0012 Га, 0,0387 Га) кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; - у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 205959, 50 грн.; - припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, (у тому числі за земельними угіддями, гектарів: малоповерхова забудова - 0,0067 Га, 0, 0016 Га, 0,0003 Га, 0, 0017Га, 0,0012 Га, 0,0387 Га) кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; транспортний засіб HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . На обґрунтування зустрічних позовних вимог посилається на те, що в період шлюбу подружжям було придбано майно, а саме: житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 577200, 00 грн.; транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , орієнтовною вартістю, згідно середньої вартості аналогічних автомобілей з сайту AUTO RIA, 145362, 00 грн.; транспортний засіб HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , орієнтовною вартістю, згідно середньої вартості аналогічних автомобілей з сайту AUTO RIA, 310643, 00 грн., яке належить їм на праві спільної сумісної власності, та яке підлягає поділу. Зазначає, що у разі поділу саме нерухомого майна по частині кожному з подружжя, вони не зможуть в повній мірі реалізувати свої права на нього, а тому буде доцільним виплатити відповідачу за зустрічним позовом компенсацію половини його вартості у розмірі 288600, 00 грн. Зазначає, що [PERSON] користується транспортним засобом RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , а тому за доцільне буде визнати за ним право власності на вищевказаний транспортний засіб, а транспортний засіб HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був проданий [PERSON] без згоди [PERSON] , не в інтересах сім`ї та не на її потреби. Загальна вартість транспортних засобів становить 456005, 00 грн., а тому кожен з подружжя має право на половину цієї вартості в розмірі 228002, 50 грн. При цьому оскільки автомобіль HYUNDAI ACCENT, який був проданий [PERSON] , має більшу вартість ніж половина вартості двох автомобілів, то при поділі майна, з присудженням [PERSON] автомобіля RENAULT KANGOO, він має право на стягнення з [PERSON] надлишку такої вартості в розмірі 82640, 50 грн. Тому, оскільки [PERSON] має право на компенсацію їй половини вартості нерухомого майна в розмірі 288600, 00 грн, з урахуванням компенсації вартості автомобілів на користь [PERSON] в розмірі 82640, 50 грн., вартість грошової компенсації на користь [PERSON] становить 205959, 50 грн. Щодо розірвання шлюбу [PERSON] не заперечує, однак частково визнає позов про стягнення аліментів та просить стягувати з нього аліменти на утримання доньки в розмірі частини його заробітку, оскільки стягнення з нього аліментів в розмірі 5000, 00 грн. щомісячно поставить його у скрутне матеріальне становище. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину, поділ спільного майна об`єднано в одне провадження з вимогами зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 10.04.2024 до суду від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій відповідачка зустрічний позов [PERSON] визнає частково, в частині визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації в розмірі 72681 грн., 00 коп. В інший частині просить відмовити. Щодо розподілу автомобіля HYUNDAI ACCENT зазначає, що він був придбаний під час перебування подружжя у шлюбі. На даний час автомобіля немає у власності подружжя та він не є об`єктом поділу, оскільки був проданий, відповідно до договору купівлі-продажу від 25.10.2023 ТЗОВ «Авто Тракс» за 225000, 00 грн., під час перебування сторонами у шлюбі. Кошти від продажу автомобіля використовувались для інтересів сім`ї. Доказів того, що відповідач за первісним позовом не знав або не міг знати про укладання договору не надано. Щодо визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з виплатою їй компенсації, відповідачка за зустрічним позовом заперечує, посилаючись на те, що домовленості про виділення грошової компенсації замість частки майна між ними не має, та вона не надає згоду на таку компенсацію. Крім того, зазначає, що позбавлення її права власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку із виплатою компенсації призведе до того, що вона залишиться без будь-якого майна, оскільки інших об`єктів нерухомості не має. При цьому, у вище вказаному будинку зареєстрована їх спільна дитина, яка також автоматично залишиться без житла. Наполягає на вимогах про розірвання шлюбу та стягнення на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі 5000, 00 грн., посилаючись на те, що відповідач до її звернення до суду надавав допомогу дитині в цьому розмірі, та в змозі в подальшому сплачувати відповідні аліменти. 20.05.2024 до суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив відповідача за зустрічним позовом, в яких представник зазначає, що дійсно автомобіль HYUNDAI ACCENT був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, однак проданий відповідачкою за зустрічним позовом із залученням комісіонера ТЗОВ «АВТО ТРАКС» на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2023 без згоди позивача [PERSON] . Під час продажу вказаного автомобіля сторони фактично не проживали однією сім`єю і позивачу за зустрічним позовом стало відомо лише про сам факт його продажу та грошові кошти від продажу спільного автомобіля використовувались не в інтересах сім`ї. Наполягає на визнанні за [PERSON] права власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб RENAULT KANGOO з виплатою [PERSON] грошової компенсації в розмірі 205959, 50 грн. Не заперечує проти розірвання шлюбу та просить стягувати аліменти в розмірі частки доходу [PERSON] 20.05.2024 до суду надійшли заперечення відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на відповідь на відзив за зустрічним позовом, в яких викладені обставини аналогічні викладеним у її відзиві на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Позивачка за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити за своєї відсутності позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, зустрічний позов визнає частково, в частині визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] права власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації в розмірі 72681 грн., 00 коп., в іншій частині зустрічних позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом визнала частково, в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів в розмірі частки від доходу відповідача [PERSON] , в іншій частині позовних вимог за первісним позовом просила відмовити, зустрічну позовну заяву просить задовольнити. Суд, вислухавши доводи представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Сторони вступили у шлюб 06.09.2014, який був зареєстрований 06.09.2014 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 534 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 06.09.2014).(а.с. 15). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 27.03.2015).(а.с. 19). З договору купівлі-продажу від 12.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., вбачається, що продавець, [PERSON] , передав у власність Покупця, а Покупець, [PERSON] , прийняв у власність нерухоме майно: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 56, 5 кв.м., житловою площею 33, 2 кв.м., тамбур літ. «а», ганок літ. «а2», веранда літ. «а1», з надвірними будівлями та спорудами при ньому: льох літ. «Б», вбиральна літ. «В», сарай літ. «Г», огорожа № 1-2, ворота № 3, хвіртка № 4, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0, 0502 Га, (у тому числі за земельними угіддями, гектарів: малоповерхова забудова - 0,0067 Га, 0, 0016 Га, 0,0003 Га, 0, 0017Га, 0,0012 Га, 0,0387 Га) кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вищевказаний житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж нерухомого майна вчиняється за суму 577200, 00 грн. (а.с. 25-28). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 279355667, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 56, 5 кв.м., житловою площею 33, 2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами при ньому: льох літ. «Б», вбиральна літ. «В», сарай літ. «Г», огорожа № 1-2, ворота № 3, хвіртка № 4, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0, 0502 Га, кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009. (а.с. 82-84). Відповідно до довіреності від 12.10.2021, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з питань пов`язаних, зокрема, з управлінням та експлуатацією житлового будинку [ADDRESS] .(а.с. 84). З заяви про повний розрахунок за договором від 12.10.2021, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., вбачається, що [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] отримала від [PERSON] для [PERSON] гроші у сумі 577200, 00 грн. від продажу житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 56, 5 кв.м., житловою площею 33, 2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами при ньому: льох літ. «Б», вбиральна літ. «В», сарай літ. «Г», огорожа № 1-2, ворота № 3, хвіртка № 4, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0, 0502 Га, кадастровий номер: 6310136600:07:043:0009.(а.с. 85). Зі скриншоту наданого до суду, вбачається, що HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був перереєстрований 27.08.2021 на нового власника за договором купівлі-продажу.(а.с. 86-88). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля RENAULT KANGOO, 2004 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 89). З роздруківок з сайту AUTO RIA вбачається орієнтовна вартість транспортних засобів марки HYUNDAI ACCENT та RENAULT KANGOO. (а.с. 90-95). З договору купівлі-продажу транспортного засобу 202310059 від 25.10.2023 вбачається, що Суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами ТЗОВ «АВТО ТРАКС», який є комісіонером на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії № 202310059 від 24.10.2023, надалі Продавець, і [PERSON] , надалі Покупець, уклали Договір, відповідно до якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за власником 27.08.2021, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 225000, 00 грн. (а.с. 125). Зі скриншотів вбачається, що [PERSON] перераховував кошти [PERSON] (а.с. 126-136). Позивачем за первісним позовом надано до суду медичні довідки щодо стану здоров`я Флячинської Вероніки. (а.с. 137-151). Щодо позовних вимог за первісним позовом про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Сторони на примирення не згодні. Згідно з ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В силу ч. 1ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК). Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.111, ч. 1 ст.112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням особливого характеру сімейних відносин, встановлених фактичних взаємин подружжя, категоричного заперечення сторін проти збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки та відповідача, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати, а отже позовні вимоги за первісним позовом в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог за первісним позовом про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Угоди про сплату аліментів у добровільному порядку укладено між сторонами не було. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина перша статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікована 27.02.1991 року, теж визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України , батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначенні обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частинами першою, другою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За правилами, передбаченими ст. ст. 180, 181, 182, 184 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч.1 даної статті. Відповідач інших аліментних зобов`язань не має, зі стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, який фізично здоровий, здатен працювати та отримувати доходи, інших обставин, що мають істотне значення не встановлено. Тому, виходячи з вищевказаного, останній спроможний сплачувати аліменти у розмірі 3500 гривень на дитину, що є достатнім розміром та таким, що відповідає потребам дитини, спрямований на забезпечення її гармонійного розвитку. Матеріали справи містять достатньо доказів про наявність у відповідача можливості надавати дитині матеріальну допомогу у розмірі 3500 грн. щомісячно, та заявлений позивачем розмір аліментів у розмірі 5000 грн. суд вважає завищеним. Відповідачем не надано жодних документів, які б підтверджували відсутність доходу та його розміру, та доказів неспроможності сплати аліментів у визначеному судом розмірі. У ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини закріплено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічні положення містяться в ст. 8 Закону України Про охорону дитинства. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За вказаних обставин, суд враховує, те, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, інших аліментних зобов`язань немає, а тому за таких обставин, суд задовольняє первісний позов частково про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3500, 00 грн. щомісячно з подальшою індексацією, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а в іншій частині позову суд вважає за необхідне відмовити, що не позбавляє позивача звернутись до суду в подальшому з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину або збільшення розміру аліментів. У відповідності зі ст.430 п.1 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог за первісним та зустрічним позовом про поділ майна подружжя суд зазначає наступне. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності(див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial