Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

15.05.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява у якій представник позивачки, посилаючись на ст. 405 ЦК України та ст. ст. 71, 72 ЖК України, просив суд: 1) визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати відповідача [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.1980 року між позивачкою та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Вишгородським районним відділом РАГС Київської області. За життя чоловік позивачки був наймачем та власником особового рахунку житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, [INFO] чоловік позивачки помер та, після його смерті Рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 21.06.2018 року за №166 було дозволено КП «Управляюча компанія» Вишгородської міської ради перевести на позивачку особовий рахунок на вказану вище квартиру у зв`язку зі смертю власника особового рахунку. Позивачка зазначає, що в вказаній квартири вона зареєстрована та проживає з 26.01.1982 року, а її молодша донька [PERSON] з 26.06.1984 року. Вказаний факт підтверджується довідкою за №351, яка була складена депутатом Вишгородської міської ради [PERSON] від 17.04.2024 року та витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.05.2024 року. Крім того, станом на сьогоднішній день в вказаній квартирі також зареєстровані: старша донька позивачки [PERSON] та її син, онук позивачки [PERSON] , однак, вже тривалий час, а саме з 1994 року, старша донька позивачки разом зі своїм сином, без поважних причин переїхали на інше, невідоме для позивачки, місце проживання. З того часу вони жодного разу не з`явились до вказаної квартири, не сплачували комунальні платежі, не отримували кореспонденцію, їх особистих речей в квартирі немає, і взагалі квартирою вони ніколи не цікавились. Перешкод в користуванні квартирою ні позивачка, ні її молодша донька відповідачам не чинили, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним житловим приміщенням не користуються понад вже понад 6 місяців без поважних причин. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.05.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці/представнику строк для усунення недоліків, про які зазначено у вказаному судовому рішенні. 24.05.2024 року до суду від представника позивачки адвоката Купрієнка В.С. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду від 16.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник надали суду заяву, в якій вимоги, викладені в позові підтримали та просили суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі в судові засідання жодного разу не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Поштова кореспонденція, що направлялась за останньою відомою адресою місця реєстрації відповідачів, поверталась до суду неврученою з причин «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, виклик відповідачів до суду здійснювався на офіційному веб-сайті судової влади України. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів до суду не надходило. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів суд враховує, положення ст. 223 ЦПК України, вжиті судом заходи для забезпечення явки відповідачів до суду, а також те, що у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення відповідачі вважаються повідомленими про день, час та місце судового засідання. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 06.11.2024 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Так, згідно ордеру за №005589 від 14.02.1972 року, виданого виконавчим комітетом Києво Свят. Ради депутатів трудящих, [PERSON] , сім`я якого складається з 4 чоловік, ( [PERSON] голова сім`ї, [PERSON] дружина, [PERSON] донька, [PERSON] син), останньому було надано право зайняти 3-кімнатну квартиру, загальною житловою площею 39,65 кв. м. в квартирі [ADDRESS] . Вказаний ордер видано на підставі рішення виконкому Києво-Святошинським РНК Ради депутатів трудящих (спільного рішення адміністрації і фабзавмісцевкому) від 07.02.1972 року №55/2 (а.с. 68). Як вбачається з протоколу за №4 засідання виконкому Вишгородської міської ради депутатів трудящих Вишгородського району Київської області від 14.03.1974 року, було вирішено затвердити назви нових вулиць м. Вишгорода за пропозицією комісії утвореної згідно рішення виконкому міської ради депутатів трудящих, а саме: від зупини «Комсомольська» до торгового центру [ADDRESS] , від торгового центру до масиву «Вишневий» - вул. Спортивна, від нинішньої кінцевої зупинки автобусу [ADDRESS] , від існуючого будинку ЖКК «Луч» до [ADDRESS] . Та згідно названих вулиць поміняти нумерацію прилеглих будинків (додаток до рішення №1) (а.с. 70-71). Рішенням Вишгородської міської ради народних депутатів третьої сесії ХХІІ скликання №3/5 від 20.04.1995 року «Про переіменування вулиць міста Вишгорода» було переіменовано [ADDRESS] » (а.с. 72). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів громадського стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області 02.08.2003 року, [PERSON] , помер [INFO] у віці 73 роки, причина смерті: ішемічна хвороба серця: кардіосклероз атеросклеротичний, про що зроблено запис за №І35 (а.с. 73) 21.06.1980 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис за №123, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 21.11.1980 року Вишгородським районним відділом РАГС Київської області, (а.с. 6). Як вбачається з копії паспорта позивачки [PERSON] , серії [NUMBER] , з 26.01.1982 року остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5(на звороті)). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] (позивачка) народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 24.05.1984 року відділом РАГС Вишгородського районного виконкому Київської області (а.с. 13). Як зазначає позивачка її чоловік був наймачем та власником особового рахунку житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 30.05.2018 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у віці 59 років, про що 17.05.2018 року складено відповідний актовий запис №156 (а.с. 7). Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 21.06.2018 року за №166 про переведення особового рахунку на квартиру, дозволено КП «Управляюча компанія» ВМР перевести особовий рахунок на квартиру за [ADDRESS] на ім`я позивачки - [PERSON] , у зв`язку зі смертю власника особового рахунку (а.с. 12). Як вбачається з довідки, виданої спеціалістом відділу державної реєстрації Вишгородської міської ради [PERSON] за №162 від 17.07.2018 року, [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,8 кв. м. у 3-х кімнатній квартирі, розташованої на 5 поверсі п`ятиповерхового будинку. На вказаній житловій площі зареєстровано 4 особи, в тому числі: [PERSON] , [INFO] , (чоловік) з 26.07.2018 року, помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , (власник), з 26.01.1982 року; [PERSON] , [INFO] , (дочка), з 21.01.1983 року; [PERSON] , [INFO] , (дочка), з 26.06.1984 року; [PERSON] , [INFO] , (онук), з 10.03.1998 року та [PERSON] , [INFO] , (батько чоловіка), з 26.09.1972 рок, помер [INFO] (а.с. 9). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16.04.2024 року, який складений депутатом ВМР [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , проживають дві особи: [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі зареєстровані, але не проживають з 1994 року по теперішній час. Місце проживання дочки та онука не відоме (а.с. 11). Відповідно до довідки, виданої Вишгородською міської радою за №351 від 17.04.2024 року, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, виданим депутатом ВМР [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з дочкою [PERSON] , 1984 року народження, по теперішній час. Зареєстровані за вказаною вище адресою: дочка - [PERSON] , 1973 року народження та онук [PERSON] , 1998 року народження, за місцем реєстрації фактично не проживають з 1994 року по теперішній час (а.с. 10). Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, який виданий спеціалістом ІІ категорії відділу державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання ВМР [PERSON] [INFO] , в будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 26.01.1982 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 10.03.1998 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 26.06.1984 року по теперішній час та [PERSON] , [INFO] , з 21.06.1990 року по теперішній час (а.с. 8). 20.05.2024 року [PERSON] зверталась до Вишгородської міської ради із заявами власника житла про зняття [PERSON] та [PERSON] із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), однак у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) було відмовлено на підставі п. 87 п.п. 3 особа не надала в повному обсязі документи (а.с. 33-35). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачки на вільне користування майном, крім того, істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які вона змушена платити. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року у справі за №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року справа за №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18). Крім того, у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності. Так, передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї наймача понад шість місяців, у судовому засіданні не встановлено. Підстав для продовження строку відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців теж не виявлено. Враховуючи термін відсутності відповідачів у квартирі, в тому числі і не реалізацію відповідачами права на вселення, суд вважає, що не визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою порушує принцип правової визначеності для позивачки, яка звертається до суду. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів того, що позивачкою чиняться перешкоди відповідача в користуванні спірною квартирою, або останні несуть витрати по її утриманню, чи в спірній квартирі знаходяться речі відповідачів - суду не надано. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, відповідачі більше шести місяців у спірній квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують, не несуть інших витрат по утриманню житла. На підставі викладеного та

Outcome: approved