Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-30 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до Одеської міської\~ради про\~встановлення факту\~проживання однією\~сім`єю\~та визнання\~спадкоємцем четвертої\~черги спадкування\~за законом\~та просила суд встановити факт проживання однією сім?єю [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] та визнати її спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом, після померлої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [INFO] померла її близька подруга [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.08.2023 року, актовий запис №7867, яка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] та відповідна квартира належала останній на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 20.01.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою Ю.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-90. Вказує, що не зважаючи на її місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , вона, більше 10 років, постійно проживала разом зі своєю подругою, [PERSON] , однією сім?єю у її квартирі за адресою: [ADDRESS] та вони разом із [PERSON] вели спільно побут, сплачували комунальні платежі, купували та готували їжу. Зокрема зазначає, що в липні 2023 року [PERSON] стало зовсім погано зі станом здоров?я та остання потрапила до лікарні з інсультом і весь час позивачка продовжувала відвідувати подругу, в силу фінансової можливості купувати їй ліки та все необхідне для належного перебування в лікарні. Позивач сплачувала кошти за повну організацію її поховання, що підтверджується копією Договору-замовлення на організацію та проведення поховання №109911 від 11.08.2023 року та копією фіскального чеку про сплату грошових коштів за даним договором. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Зокрема 24.10.2023 року за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.О. було зареєстровано спадкову справу № 71446460. Позивач зазначає, що встановлення факту проживання позивачки з її подругою, [PERSON] , однією сім?єю у її квартирі за адресою: [ADDRESS] необхідно позивачу для реалізації свого права на прийняття спадщини, як спадкоємця четвертої черги. 28.03.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Одеська міська рада заперечує проти задоволення позовної заяви, позовні вимоги не визнає, вважає їх не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що в матеріалах доданих до позовної заяви відсутні докази спільного проживання та ведення спільного господарства позивача зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини. Пояснення свідків, особисті документи померлої не є належними доказами на підтвердження факту проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Представником позивача до суду 03.04.2024 року надана відповідь на відзив, в якій представник позивача просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач та її представник у судовому засіданні зазначили, що заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд задовольнити заяву, встановити відповідний факт та визнати [PERSON] спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Півднного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис від 11.08.2023 року № 7867 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] .(а.с. 62) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві власноссті на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-90. (а.с.20-23,24) Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №40/2023 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., окрім [PERSON] , інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає (а.с.131-158). На підтвердження факту спільного проживання позивачем надано CD-диск із записом відео із фотографій, на якому одна фотографія, на якій зображені разом [PERSON] та [PERSON] на святкуванні дня народження [PERSON] , із зазначенням дати в 2020 році. (а.с.65). Свідок [PERSON] , яка надавала пояснення у судовому засіданні 08.10.2024 року та яка проживає в кв. [ADDRESS] , пояснила, що переїхала на [ADDRESS] в 1998 році, а в 2012 році [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Зазначила, що позивач працювала двірником і в 2012 році вони з [PERSON] подружилися. Пояснила, що позивач з померлою разом ходили за покупками, готували їжу, зокрема позивач купувала для [PERSON] . ліки, оскільки інших родичів у померлої не було. Зазначила, що їй не відомо чи був у них спільний бюджет і чи купляли вони якусь техніку до квартири. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначила, що знає позивача з травня 2012 року, коли діти забрали проживати її в кв. [ADDRESS] , тому, що до цього проживала в м. Білгород-Дністровський. Зазначає, що вони дружили, пили чай разом та підтвердила, що продала для позивача пральну машину та бойлер, про що надала розписку. На питання представника відповідача, казала, що позивач почала жити з [PERSON] тоді, коли [PERSON] стало погано. Інсульт у померлої був в кінці 2021 року, в 2022 точно, зазначила, що позивач допомагала, прала речі, ходила на базар. Також допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що живе по [ADDRESS] та знає позивача з 1994-1995 рр., а [PERSON] знав з 2012 року, коли вона купила квартиру [ADDRESS] . Спочатку [PERSON] працювала, але потім за станом здоров`я не змогла працювати і позивач стала за нею доглядати. Вказав, що десь з 2014 року вони стали проживати разом, позивач купувала продукти, купила пральну машину та бойлер, сплачувала рахунки. Зазначив, що коли померла [PERSON] позивач її поховала та заплатила за все, зокрема продовжила проживати у квартирі померлої. На питання представника відповідача, казав, що він два рази був в квартирі [PERSON] бачив, що там дві кімнати та кухня, але де хто жив він не знає. Зазначив, що померла не працювала та не отримувала пенсію, а позивач працювала двірником. В матеріалах справи міститься копія договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 109911 від 11.08.2023 року та квитанції про оплату послуг з поховання, зокрема копія свідоцтва про поховання № [NUMBER] від 12.08.2023 року. (а.с. 44,45,46,47) Маючи намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] , позивач звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С., із заявою про прийняття спадщини, а саме - квартири [ADDRESS] . (а.с. 132) Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту\~чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд враховує правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України\~необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Пунктом 6\~Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99\~установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину четвертої черги спадкоємців за законом, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 644/6274/16-ц вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Разом із позовною заявою [PERSON] надає копії фіскальних чеків. (а.с. 49-60) Судом встановлено, що усі вищезазначені копії датовані 2023 роком, при цьому деякі навіть після 10.08.2023 року, що в свою чергу ніяким чином не стосується предмета доказування в даній справі, так як не входить у визначений законодавством п`ятирічний строк, який має пройти на час відкриття спадщини. Разом тим, у матеріалах справи наявні чотири копії платіжних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, у яких платником зазначено [PERSON] та які датовані 30.09.2023 року та 12.10.2023 року, тобто вже після смерті останньої, що знову ж таки жодним чином не можу бути підтвердженням факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Так, Верховний Суд у постанові від 12.11.2020 року у справі № 750/12880/19 зазначив: «наявні у матеріалах справи замовлення, товарний та фіскальні чеки, які не містять прізвищ та адрес, не можуть вважатись доказами, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається позивач, а замовлення на доставку, заказ покупця та гарантійний лист оформлені на ім`я особи_2 із зазначенням адреси, датовані лише 2015-2016 роками; квитанції та фіскальні чеки про придбання ліків датовані періодом з 11 до 16 червня 2019 року, тому не є достатніми для підтвердження факту спільного проживання особи_1 і особи_2, як осіб, які складали сім`ю, були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 17 червня 2014 року до 17 червня 2019 року, як і наявні у справі документи про здійснення позивачкою поховання». Відтак, вищевказані докази не можуть свідчити про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] ані впродовж останніх п`яти років перед відкриттям спадщини, ані взагалі про пов`язаність їх спільним побутом. При цьому суд зазначає, що наявність документів, пов`язаних зі смертю спадкодавця не є належним доказом, оскільки ці документи не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлою, а лише надають інформацію про його персональні дані. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.11.2019 року у справі № 202/5003/16-ц. Більше того, Верховний Суд у постанові від 23.09.2022 року у справі № 755/13926/20 зазначив, що саме по собі надання періодичної допомоги та піклування не може слугувати достатнім підтвердженням наявності між особами відносин, притаманних членам однієї сім`ї. Зокрема у постанові від 25.05.2022 року у справі № 542/1648/19 Верховний Суд зауважив про те, що надання позивачами допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Разом з тим, варто зазначити, що докази оплати послуг з поховання спадкодавця, відповідно до практики Верховного Суду, зокрема постанови Верховного Суду від 25.11.2019 року по справі № 202/5003/16-ц не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків. Отже, здійснення оплати послуг з поховання спадкодавця, відповідно до практики Верховного Суду, не є достатнім доказом для підтвердження факту спільного проживання, а лише може свідчити про жест доброї волі до померлої. Більш того, письмові пояснення свідків, які нібито засвідчують факт спільного проживання за однією адресою, не можуть бути належними, допустимими та достовірними доказами спільного проживання позивача з [PERSON] понад п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки ці показання отримано не за процедурою допиту свідків, тому ці документи не можуть використовуватися як засіб доказування (абзац другий пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), а також вони не є письмовими доказами в розумінні ст. 95 ЦПК України, так як пояснення свідків приймаються судом і можуть бути використані як письмові докази тільки у разі, якщо вони мають значення для справи і допит свідків є неможливим (абзац другий пункт 27 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України). Свідчення допитаних в судовому засіданні свідків про те, що позивач постійно проживала з померлою [PERSON] також не є належними доказами постійного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому що свідок позбавлений законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкодавця з позивачем, тим більш однією сім`єю, він може в судовому засіданні підтвердити тільки факт або подію перебування позивача за вищезазначеною адресою. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16 зазначив, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однієї сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Тому вищезазначені докази взагалі не містять будь-якої інформації щодо предмету доказування, а саме факту спільного проживання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19. Що стосується розписки щодо придбання в 2017р. позивачем водонагрівача та пральної машини для власних потреб позивача та [PERSON] , суд зазначає, що вона датована 12.06.2024р. і також не може бути достатньою підставою для задоволення позовних вимог. Статтями 1261-1264 ЦК України\~визначені черги спадкоємців за законом: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Четверта черга спадкоємців за законом. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. По даній справі встановлення факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з 2012 року із спадкодавцем [PERSON] до дня смерті останньої, необхідно позивачу для отримання спадщини, автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. Встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги. За змістом статті 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1259 Цивільного Кодексу України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Таким чином, для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Окрім показань трьох свідків, спільної фотографії на святкуванні дня народження та розписки, інших доказів позивачем не надано, а копії квитанцій, які надано до суду, датовані лише 2023 роком. Отже, виходячи з наданих матеріалів справи, слід зазначити, що, позивач не надала належних та достатніх доказів проживання однією сім`єю, спрямованих на довготривалі відносини в спірний період проживання з особою, яка померла, однією сім`єю щонайменше п`ять років. Відповідно до ст.79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки судом не встановлено факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , наявність взаємних прав і обов`язків, спільного побуту, у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання позивача спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] необхідно відмовити. За ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: dismissed