Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-04 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", звернулося до\~Зіньківського районного\~суду Полтавської\~області з\~позовом до [PERSON] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] про стягнення заборгованості. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 26.03.2024 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» суму основного боргу у сумі 4659,01 грн., судового збору у сумі 3028 грн.. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] , не з`явилася, з`явилася її представник за довіреністю Батрак Т.А. позовні вимоги не визнала, послалася на відзив, який приєднано до матеріалів справи, в якому просила відмовити по позовних вимогах. Суд, заслухавши думку учасників справи, зачитавши позовну заяву та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. Суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до вимог\~ст.263 ЦПК України \~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,\~які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~Статтею 18 ЦПК України,\~встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. У Постанові ВП\~ВС від\~16.01.2019\~року у\~справі №\~373/2054/16-ц\~(провадження\~№ 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів. В судовому засіданні було встановлено, що згідно позовної заяви, яка підтримана представником вказано, що AT Полтавагаз є оператором газорозподільної системи, суб`єктом господарювання, що на підставі ліцензії (постанова № 778 від 15.06.2017 р. Про видачу ліцензії на розподіл природного газу AT Полтавагаз та постанови № 941 від 04.06.2019 р. «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 15 червня 2017 року № 778»), виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Між AT Полтавагаз (надалі оператор ГРМ) та [PERSON] (ЕІС код 56ХМ26С090012731) (надалі споживач) за адресою: [ADDRESS] укладено договір розподілу природного газу (затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498) (надалі договір), за умовами якого оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором, (п. 2.1. Договору). Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу (п.1.3. Договору). Відповідно до підпункту 4 розділу VI Кодексу Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. Абзацами 4, 5 пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що в разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Фактом приєднання споживача [PERSON] до умов договору розподілу природного газу є надання підписаної заяви-приєднання. Послуга з розподілу природного газу - послуга Оператора ГРМ, яка надається Споживачу та включає в себе забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи і розподіл (переміщення) належного Споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта Споживача (п.1.4. Договору). Відповідно до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2494 побутовий споживач - споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Газовий рік - період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року (п.4. розділ 1 глава І Кодексу ГРМ). Річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу. Оператор ГРМ зобов`язаний до 12 жовтня щорічно за підсумками газового року проінформувати споживача про фактичний обсяг споживання природного газу об`єктом (об`єктами) споживача за попередній газовий рік, величину планованої місячної плати за послуги розподілу із зазначенням її складових (визначається Оператором ГРМ відповідно до абзацу першого цього пункту). Така інформація може бути надана споживачеві шляхом розміщення її в особистих кабінетах споживача (за наявності), актах приймання-передачі природного газу (для споживачів, що не є побутовими), платіжних документах. На період до кінця 2019 року Оператор ГРМ визначає річну замовлену потужність об`єкта споживача виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року, (п.2 розділ б, глава VI Кодексу ГРМ). Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 6.1. Договору розподілу природного газу оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (п. 6.3. Договору). Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (п. 6.4. Договору). Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ (п. 6.6 Договору). Відповідно до Постанови НКРЕКП України №2460 від 16.12.2020р. Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT Полтавагаз (зі змінами від 30.01.2021р. № 129) встановлено тариф на послуги розподілу природного га\-зу з 01.01.2021 р. - становить 2,316 грн. за 1 м3 на місяць (з ПДВ), з 01.02.2021 р.- 2,136 грн. за 1 м3 на місяць (з ПДВ). Відповідно до Постанова НКРЕКП України №2764 від 22.12.2021р. Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT Полтавагаз встановлено тариф на послуги розподілу природного газу з 01.01.2022 р. - становить 2,112 грн. за 1 м'3 на місяць (з ПДВ). Зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості отриманих послуг, в порушення вимог ст. ст. 526, 714 ЦК України споживачем (Відповідачем) виконані не належним чином. \~ \~ \~ \~ Таким чином, за газовий рік з 01.10.2020 р. по 30.09.2021 р. споживачем було спожито 572 м.куб. природного газу, 1/12 від 572 м.куб становить 47,67 м.куб.. 47,67 м.куб.* 2,112 грн. = 100,67 грн. (березень-грудень 2022 р.). За газовий рік з 01.10.2021 р. по 30.09.2022 р. споживачем було спожито 2275 м.куб. природного газу, 1/12 від 2275 м.куб становить 189,58 м.куб.. 189,58 м.куб.* 2,112 грн. = 400,40грн. (січень-грудень 2023 р.). За газовий рік з 01.10.2022 р. по 30.09.2023 р. споживачем було спожито 1082 м.куб. природного газу, 1/12 від 1082 м.куб становить 90,167 м.куб.. 90,167 м.куб.* 2,112 грн. = 190,43 грн. (січень-лютий 2024 р.), які споживачу було необхідно сплатити до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу. Відповідно до заяви-приєднання від 22.06.2016 року [PERSON] , приєдналася до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) із ПАТ «Полтавагаз» (а.с.12). Заява приєднання до умов договору розподілу природного газу ( для побутового споживача персональний (ЕІС код 56ХМ26С090012731) є наміром, а не самим підписаним публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови договору приєднання розподілу природного газу, підпису під самим договором користувача природним газом не має. В ст.117 Конституції України вказано: нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших централь\-них органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом. Тобто, реєстрація нормативних актів передбачена у ст.117 Конституції України, та Указі Президента №493/92 - це дія, яка є підставою для набуття чинності. \~ \~ \~ \~Статтею 8 Конституції України передбачено, що: в Україні визнається і діє принцип верхо\-венства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. У відповідності до ст.19 Конституції: Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. НКРЕКП є у переліку центральних органів виконавчої влади, а її Постанови про встановлення тарифу на розподіл газу - є нормативно-правовими актами, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, їх норми поширюються на невизначене коло осіб та вони розраховані на неодноразове застосування. Відповідно до норми ст. 14 Закону України Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у частині 6. Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відповідно до ст.117 Конституції України не відповідають, тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягає нормативний акт який має вищу силу. Оскільки спеціальний Закон про реєстрацію нормативних актів досі Верховної Радою не прийнятий, то є Указ Президента №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», у якому передбачено: Нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. У позові є розрахунок заборгованості за надання послуг розподілу природного газу, який здійснений на підставі Постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП): №2460 від 16.12.2020р. та №2764 від 22.12.21р. «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT «Полтавагаз». Самі Постанови до Позову не додані, вони є на сайті НКРЕКП, але в них немає реєстрації Мінюста. Безпідставність Розрахунку підкреслює також п. 6.2. Типового договору розподілу природного газу (Дод.5 до позову), де вказано: тариф, встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для Сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення. Тобто, оскільки Постанови НКРЕКП №2460 від 16.12.2020р. та №2764 від 22.12.21 р., «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для AT «ПОЛТАВАГАЗ» не зареєстровані у відповідності до вимог ст.117 Конституції України та Указу Президента №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» - то вони чинності ще не набули, тому тариф вказаний в них не є обов`язковим для споживача, як що він з ним не погодився. Тобто, цін/тарифів, на розподіл газу, встановлених відповідно до законодавства - ЩЕ НЕМАЄ. У Рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2016 від 8 вересня 2016 року (абзац другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини), вказано: пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпо\-середньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише роз\-вивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України. У Постанові ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ №9 від 01.11.96р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано: оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.... Тобто, немає сумніву у тому, що норма ст.14 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" у частині: « Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України...» - змінюють норму ст.117 Конституції до протилежного сенсу. Велика Палата ВС по справі № 520/2098/19 вказала: «...суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду». Відповідно до ст. 55 Бюджетного кодексу України, захищені видатки бюджету в ч. 2 вказано: Захищеними видатками бюджету визначаються видатки загального фонду на: \Абзац перший частини другої статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 79-VIII від 28.12.2014\ оплату праці працівників бюджетних установ; нарахування на заробітну плату; придбання медикаментів та перев`язувальних матеріалів; забезпечення продуктами харчування; оплату комунальних послуг та енергоносіїв; обслуговування державного (місцевого) боргу; \Абзац сьомий частини другої статті 55 в редакції Закону\~№ 79-VIII від 28.12.2014\ соціальне забезпечення; \Абзац восьмий частини другої статті 55 в редакції Закону\~№ 293-IX від 14.11.2019\ поточні трансферти місцевим бюджетам; підготовку кадрів закладами фахової передвищої та вищої освіти; \Абзац десятий частини другої статті 55 в редакції Закону\~№ 293-IX від 14.11.2019\ забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення для індивідуального користування; наукову і науково-технічну діяльність; \Абзац дванадцятий частини другої статті 55 в редакції Закону\~№ 293-IX від 14.11.2019\ роботи та заходи, що здійснюються на виконання\~Загальнодержавної програми зняття з експлуатації Чорнобильської АЕС та перетворення об`єкта "Укриття" на екологічно безпечну систему, та роботи з посилення бар`єрних функцій зони відчуження, а також роботи та заходи з фізичного захисту ядерних установок та ядерних матеріалів; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом тринадцятим згідно із Законом\~№ 2856-VI від 23.12.2010; із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 2709-IX від 03.11.2022\ компенсацію процентів, сплачуваних банкам та/або іншим фінансовим установам за кредитами, отриманими громадянами на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом згідно із Законом\~№ 5059-VI від 05.07.2012\ заходи, пов`язані з обороноздатністю держави, що здійснюються за рахунок коштів резервного фонду державного бюджету; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом згідно із Законом\~№ 79-VIII від 28.12.2014\ здійснення розвідувальної діяльності; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом згідно із Законом\~№ 79-VIII від 28.12.2014\ оплату послуг з охорони державних (комунальних) закладів культури; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом згідно із Законом\~№ 212-VIII від 02.03.2015\ оплату енергосервісу; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом вісімнадцятим згідно із Законом\~№ 328-VIII від 09.04.2015\ виплати за державними деривативами; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом дев`ятнадцятим згідно із Законом\~№ 700-VIII від 17.09.2015\ програму державних гарантій медичного обслуговування населення; \Частину другу статті 55 доповнено абзацом двадцятим згідно із Законом\~№ 2621-VIII від 22.11.2018\ середньострокові зобов`язання у сфері охорони здоров`я. \Частину другу статті 55 доповнено абзацом двадцять першим згідно із Законом\~№ 1081-IX від 15.12.2020\. Правила комерційного обліку природного газу в газорозподільній системі врегульовано розділом ІХ Кодексу ГРС. За п. 1,2 глави 1 розділу ІХ вказаного Кодексу, облік природного газу в газорозподільній системі організовується та здійснюється з метою визначення повної та достовірної інформації про об`єми (обсяги) природного газу, які надійшли до ГРМ від суміжних суб`єктів ринку природного газу (ГДП, ВБГ, Оператора ГТС), та об`єми (обсяги) природного газу, які розподілені (передані) з ГРМ підключеним до неї споживачам і суміжним операторам ГРС, та подальшого використання інформації у взаємовідносинах між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі, для взаєморозрахунків між ними. Порядок комерційного обліку природного газу (визначення його об`ємів і обсягів) по об`єктах споживачів, у тому числі побутових споживачів, здійснюється на підставі договору розподілу природного газу, укладеного між споживачем та оператором ГРМ, та з урахуванням вимог цього Кодексу. При цьому, як зазначалося вище, позивач, як оператор ГРС відповідно до вимог п. 2-3 глави 2 розділу і Кодексу ГРС, виконує функції розподілу природного газу, забезпечення комерційного обліку природного газу, формування добових, декадних, місячних, квартальних та річних показників фактичного об`єму та обсягу передачі (розподілу, споживання) природного газу, а також здійснює комерційний облік природного газу в газорозподільній системі. Пунктом 3 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРС передбачено, що фактичний об`єм надходження природного газу до/з ГРС (у тому числі по об`єктах споживачів) за певний період визначається в точках комерційного обліку (на межі балансової належності) на підставі даних комерційних вузлів обліку, встановлених в точках вимірювання, та інших регламентованих процедур у передбачених цим Кодексом випадках. Об`єм природного газу в точках комерційного обліку має бути приведений до стандартних умов та переведений в одиниці енергії (обсяг) згідно з розділом XV цього Кодексу. За приписами п. 3 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРС оператор ГРС зобов`язаний за підсумками місяця, але не пізніше 8-го числа, наступного за розрахунковим місяцем, опублікувати на власному сайті фактичні дані щодо розміру середньозваженої вищої теплоти згоряння природного газу за кожним маршрутом; передбачити у платіжних документах споживачів за послуги з розподілу природного газу, а також в особистому кабінеті споживача, інформацію про величину коефіцієнту приведення до стандартних умов (якщо вузол обліку природного газу споживача не приводить в автоматичному режимі об`єм природного газу до стандартних умов), розмір середньозваженої вищої теплоти згоряння за розрахунковий період, а також розмір спожитого обсягу енергії природного газу (за трьома одиницями виміру: кВт·год, Гкал, МДж (абз. 3 п. 3 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРС). Таким чином на позивача покладено обов`язок при комерційному обліку газу, у тому числі, здійснювати дві окремі процедури: 1) приведення газу до стандартних умов; 2) розрахунок спожитого обсягу енергії природного газу, про який повідомляється споживача в платіжному документі. Суд звертає увагу, що у відповідності до абз. 1 п. 2 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРС порядок комерційного обліку природного газу (визначення його об`ємів і обсягів) по об`єктах споживачів, у тому числі побутових споживачів, здійснюється згідно з договором розподілу природного газу, укладеним між споживачем та оператором ГРС, та з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 17 Закону №1504-VIIІ для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор затверджує типові та схвалює примірні договори, відповідно до закону. На виконання зазначених вище законодавчих вимог, 30 вересня 2015 року НКРЕКП прийняло постанову №2498 «Про затвердження типового договору розподілу природного газу». Так, за п. 1.2 Типового договору умови цього Договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII) і Кодексу ГРС. Згідно з п. 37 ч. 1 ст. 1 Закону № 329-VIII споживач - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. Відповідно до п. 4 розділу 1 Глави І Кодексу ГРС споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу. За приписами п. 5.1 Типового договору облік (у тому числі приладовий) природного газу, що передається оператором ГРС та споживається споживачем на межі балансової належності об`єкта споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу ГРС. Визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по споживачу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРС та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом ГРС та цим Договором (п. 5. 2 Типового договору). У пункті 5. 3 Типового договору передбачено, що за розрахункову одиницю розподіленого та спожитого природного газу береться один кубічний метр (м куб.) природного газу, приведений до стандартних умов, визначених в Кодексі ГРС. Таким чином, аналізуючи наведені положення, суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно відсутності в нормах Кодексу ГРС положень, які регламентують процедуру приведення обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов для здійснення комерційних розрахунків в обсягах (м куб.). У свою чергу, за змістом абз. 2 п. 3 глави 1 розділу IX Кодексу ГРС питання приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов врегульовано розділом XV Кодексу ГРС. Разом з тим, п. 6 глави 1 розділу XV Кодексу ГРС визначено, що для проведення розрахунків по вузлах обліку, які не обладнані корекцією тиску та температури, коефіцієнт приведення до стандартних умов (k) необхідно визначати за відповідними додатками до Методики приведення об`єму природного газу до стандартних умов за показами побутових лічильників у разі відсутності приладів для вимірювання температури та тиску газу, затвердженої наказом Міненергетики від 26 лютого 2004року №116 (далі - Методика № 116), яка призначена для приведення об`єму природного газу, який вимірюється побутовими лічильниками газу в робочих умовах, до стандартних умов за результатами вимірювання об`єму газу низького тиску лічильниками, що не мають спеціальних пристроїв для автоматичного приведення до стандартних умов їх показів у разі зміни температури та тиску газу. Кодекс ГРС не містить положень, які регулюють процедуру приведення обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов, адже це поширюється виключно на суб`єктів господарювання. За позицією НКРЕКП, жодним нормативно-правовим актом не визначено коефіцієнтів приведення до стандартних умов обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами. Відповідно до п. 2 Методики № 116, її дія поширюється на суб`єктів господарювання, які у господарсько-виробничій діяльності для вимірювання об`єму спожитого газу використовують лічильники, крім випадків використання газу за показами лічильників громадянами-підприємцями для власних потреб. Однак, п. 6 глави 1 розділу XV Кодексу ГРС передбачено необхідність застосування лише відповідного коефіцієнту при приведенні обсягів спожитого природного газу побутовими споживачами до стандартних умов, який зазначений в додатках до Методики № 116, а не власне самої Методики № 116. Тобто, дана норма пов`язує приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов не з порядком, процедурою чи колом споживачів, що визначені Методикою № 116, а з числовими значеннями коефіцієнтів, які зазначені в додатках до цієї Методики. Таким чином, дії оператора ГРМ є порушенням відповідача прав та законних інтересів як побутового споживача, а також норм чинного законодавства: частини 1 статті 2 Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення», відповідно до якої інформація, яка надається споживачу, зокрема, про його фактичні обсяги споживання має бути достовірною, точною; пункту 24 глави III Правил постачання природного газу, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний надавати побутовим споживачам інформацію, передбачену згаданим Законом; пункту 3.2 договору постачання природного газу, відповідно до якого Відповідач зобов`язується забезпечити якість комерційних послуг, які надаються Споживачу за цим Договором, що передбачає ведення точних та прозорих розрахунків із Споживачем; підпункту 3 пункту 6.2. договору постачання, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний обчислювати і виставляти рахунки Споживачу за поставлений природний газ відповідно до вимог, передбачених договором постачання; підпункту 4 пункту 7.1. договору розподілу, відповідно до якого оператор ГРМ зобов`язаний «забезпечити належний рівень комерційного обліку природного газу по Споживачу, у тому числі формування загального об`єму та обсягу розподілу (споживання) природного газу Споживачу за відповідний період»; підпункту 9 пункту 7.1 договору розподілу, відповідно до якого, оператор ГРМ зобов`язаний «дотримуватись Кодексу газорозподільних систем»; пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якого «споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); пункту 3 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами; пункту 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідні коефіцієнти містяться в додатках до Методики № 116, а тому є безпідставними посилання позивача, що величини коефіцієнтів приведення до стандартних умов при здійсненні розрахунків із побутовими споживачами відсутні. При цьому абзацом другим пункту 2 Методики визначено, що вона поширює свою дію на суб`єктів господарювання, які у господарсько-виробничій діяльності для вимірювання об`єму спожитого газу використовують лічильники, крім випадків використання газу за показами лічильників громадянами-підприємцями для власних потреб (п.2 Методики). Згідно п.4 Методики споживачем газу визначено юридичну особу та громадянина-підприємця без статусу юридичної особи, які використовують лічильник для визначення об`єму спожитого газу. Таким чином, Методика не поширює свою дію на побутових споживачів, які згідно з п.2.2. договору постачання здійснюють використання природного газу виключно на власні побутові потреби, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Таким чином, у діях Оператора ГРМ наявні ознаки порушення: пункту 5.3 Договору розподілу; абзацу другого пункту 3 глави 1 розділу ІX Кодексу ГРМ; підпункту 14 пункту 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 (далі Ліцензійні умови). Докази відповідності\~формам ДСТУ\~4163:2020 та\~Закону Про\~бухгалтерський облік\~та фінансову\~звітність в\~Україні таких\~папірців з\~назвою «Фінансовий\~стан»,\~«Розрахунок заборгованості»,\~Довідка,\~Рахунок та\~інші,\~які мають\~ідентифікувати назву\~підприємства,\~зміст господарської\~операції,\~та бути\~підписаними виконавцем\~та керівником\~підприємства та\~скріплені печаткою\~підприємства,\~як цього\~вимагає законодавство\~України,\~а саме\~Закон Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, Положення Про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 р. за № 168/704, Національний стандарт України Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163:2020, затверджений наказом ДП УкрНДНЦ від 01.07.2020 № 144 позивачем не надано окрім картки абонента. ( а.с.6). Позивачем не було надано доказів, що AT «Полтавагаз» робило звірку кожен місяць із відповідачем по факту отримання послуг розподілу природного газу [PERSON] . Що направлялися кожен місяць відповідні фінансові документи, які підписані посадовими особами, як того вимагає ДСТУ 4163 2020р, підтверджується відповідним висновком Верховного Суду при розгляді справи №299/1153/21. Окрім цього, така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/ 16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що «...доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення...». Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»: «Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним» (ст.18 п.5); «Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції» (ст.19 п.4); «права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення» (ст.21 ч.2). В матеріалах цивільної справи відсутні докази, якими мережами і на підставі чого володіє позивач AT «Полтавагаз». Відсутні докази на власність або законне користування мережами. Не надано письмовий договір із AT «Полтавагаз». Не надано докази наявності газу у AT «Полтавагаз», законності відбору газу оператором; не надано акти розмежування балансової належності, кількість і вартість отриманого позивачем AT «Полтавагаз», та переданого відповідачу «споживачу» газу. В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач замовляв та отримував послуги з газопостачання від AT «Полтавагаз»,\~так як\~в наданому\~представником позивача\~ заяві\~приєданні зазначено\~ саме:\~ ПАТ «Полтавагаз». Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У відповідності до ч.3 ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Тобто відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються законами, а не правилами та постановами утвореного НКРЕКП. Представником позивача не надано суду доказів звідки взялася сума вказана у повідомлені про заборгованість Тобто позивачем порушено Житловий кодекс в частині повної розшифровки структури тарифу. Відповідно до\~Постанови Верховної\~Ради України\~«Про оплату\~житлово-комунальних\~послуг населення\~України» ( Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1999, N 18, ст.159 ), яка не скасована, вказано, що значне падіння життєвого рівня населення в результаті підвищення цін на споживчі товари, зростання заборгованості по заробітній платі і пенсіях зумовлює подальше збільшення заборгованості громадян за житлово-комунальні послуги. Для забезпечення конституційних прав громадян України і недопущення звуження їх змісту та обсягів (статті 22 і 48 Конституції України ( 254к/96-ВР ) Верховна Рада України постановила: 1. Встановити плату за житло і комунальні послуги не більше 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї. Рівень сукупного доходу сім`ї і частка плати за житлово-комунальні послуги у цьому доході встановлюються на підставі декларування доходів усіх членів сім`ї. 2. Заборонити Кабінету Міністрів України, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, підприємствам і організаціям незалежно від форм власності відключати жилі приміщення від енерго-, тепло-, водо- і газопостачання та відселяти із житла громадян у разі невнесення ними плати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з невиплатою заробітної плати або пенсії і непризначенням субсидії. 3. Виконання Постанови Верховної Ради України "Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України" покладається на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. 4. Генеральному прокурору України взяти під контроль виконання цієї Постанови. Голова Верховної Ради України О.ТКАЧЕНКО. м. Київ, 18 березня 1999 року N 512-XIV. Враховуючи дану постанову, позивач повинен був надати докази про кількість членів сім`ї, які проживають за адресою [ADDRESS] та їх сукупний дохід. Як вбачається з позовної заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», останню подано від імені позивача та підписано «представником [PERSON] ». Велика палата Верховного Суду при розгляді справи №2910/23346/16 акцентувала увагу на тому, що особи, які представляють юридичну особу за довіреністю і виконують процесуальні дії на підставі наданих їм довіреністю повноважень, виступають від імені цієї особи як довірителя, а не в порядку самопредставництва. Згідно позовної заяви, дані про представника позивача взагалі відсутні. Відповідно до цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Сторінка 1 абзац 3 «...Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактором приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема підписаної Споживачем заяви-приєднання, або сплата рахунків оператора ГРМ, або документально підтверджене споживання природного газу... » Сторінка 2 абзац 1 «...Відповідно підпункту 4 розподілу VI Кодексу договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях....». З вище викладеним [PERSON] повністю не згідна, так як по нововиявленим обставинам Відповідач вважає, що договір складений на різних носіях не може мати однакову юридичну силу. За змістом cт. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені лише однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути кладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Сторінка 2 абзац 3 позовної заяви «....Фактом приєднання споживача [PERSON] до умов договору розподілу природного газу є підписання заяви - приєднання...» Посилання на Порядок приєднання об`єктів замовників сайт [INFO] , pdf. Посилання Позивача на Умови договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті: регулятора і оператора ГРМ, як підстава до стягнення є безпідставною і неправомірною, через відсутній підпис Позивача під самим договором. Позивач не надав докази, що відповідач є підпищиком його веб сторінки, що він скидав дану сторінку відповідачу під час підписання договору і яким саме чином ознайомим із умовами договору, під час підписання заяви приєднання. Заява про приєднання не має законного сили двостороннього договору. Позивач застосовує норми матеріального права в своїх позовних вимогах просить стягнути неіснуючий борг з Відповідача, Відповідач з свого боку посилається на ч.2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Підписання заяви приєднання є намір побутового споживача на отримання природного газу для опалення (отримання тепла в осінньо-зимовий період) свого домогосподарства, для приготування їжі, що є життєво необхідним ресурсом для Людини, громадянина. Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Окрім Цивільного Кодексу України, існують інші нормативно правові акти, під акти, Постанови, ГОСТи які дають чітке визначення кожному спеціалізованому терміну в договорі постачання енергетичних та других ресурсів. Відповідно до кодексу газорозподільних систем https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/zl379-15#Text терміни вживаються у таких визначеннях: газова мережа зовнішнього газопостачання - газова мережа від місця забезпечення потужності до місця/точки приєднання об`єкта або межі земельної ділянки замовника; договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) (різні терміни споживач і побутовий споживач) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу; ЕІС-код (Energy identification Code) - персональний код ідентифікації споживача як суб`єкта ринку природного газу або його точки комерційного обліку (за необхідності), присвоєний Оператором газорозподільної системи в установленому цим Кодексом порядку; Суб`єкт ринку природного газу - це оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. Відповідно до ст.205 ЦК України, форма правочину. Способи волевиявлення. 1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. \Частина перша статті 205 із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 675-VIII від 03.09.2015\ 2. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. 3. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно ч.1 cт. 714 ЦК України, загальних положень у визначенні основних термінів та понять Кодексу газорозподільних систем стає чітко зрозуміло, що оператор з персональним кодом ідентифікації споживача ЕІС-код (Energy Identification Code) як суб`єкт ринку природного газу приймає ресурс та дотримується передбаченого договором режиму його використання, а також забезпечує безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання, закон не може трактуватися двояко. Оператор ГРМ забезпечує розподіл (доставку) газу, компаніям понад 40 на всю Україну,(в залежності від регіону), і це природна монополія. Тобто, клієнт не може змінити свого оператора ГРМ, не змінивши місце проживання. В Україні є тільки одна газопровідна система, альтернативи не існує. Зазвичай в області працює один облгаз, але буває, що різними ділянками газових мереж управляють від двох до чотирьох компаній. Оператор ГРМ має відносно стабільну кількість споживачів і постачає газ за фіксованим тарифом. Тариф за послуги газорозподільного підприємства встановлюється Нацкомісією з регулювання енергетики (НКРЕКП) для кожного окремо. Основне завдання оператора ГРМ технічне обслуговування труб, усунення аварій, забезпечення необхідного тиску в мережах та отримання плати за доставку (розподіл) газу з споживачів як суб`єктів ринку природного газу Компетенції оператора ГРМ: передача показань лічильника; нарахування коректного об`єму спожитого газу; отримання оплати за розподіл (доставку) газу; установка/заміна/ремонт/повірка лічильника або встановлення будь-якого газового обладнання; виклик контролера; обстеження, ремонт та заміна мережі газопроводів; контроль якості газу. Оператор газорозподільної системи забезпечує укладення актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Згідно з положеннями пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, межа балансової належності - це точка розмежування газових мереж між суміжними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання-передача природного газу, а межа експлуатаційної відповідальності сторін Відповідач не є стороною! власником газових мереж за ознаками права власності чи користування) Газопровід чи газова мережа являє собою систему трубопроводів, по яких горючі гази транспортуються і розподіляються між споживачами. Газопровід - один з основних елементів системи газопостачання (як комунального, так і промислового). Власник (балансоутримувач та/або орендар (наймач відповідає за технічний стан і безпечне користування газопроводами, газовими приладами, димовими та вентиляційними каналами". Наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля від 27.05.2020 № 342 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27липня 2020 р. Відповідно пункту 5 -Терміни, наведені в Правилах, вживаються в таких значеннях: Визначення споживач - це юридична або фізична особа - підприємець, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб або використання в якості сировини, а не для перепродажу (правила постачання природного газу НАЦІОНАЛЬНОЇ КОМІСІЇ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРАХ ЕНЕРГЕТИКИ ТА КОМУНАЛЬНИХ ПОСЛУГ ПОСТАНОВА від 30.09.2015 №2496 https://zakon.rada, gov. ua/laws/show/zl382-15#Text. Відповідно Кодексу ГРМ Оператор ГРМ співпрацює з споживачами, що є юридичними або фізичними особами - підприємцями. Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу. Акт прийому-передачі природного газу згідно із зовнішньоекономічним договором (контрактом) - документ, який містить дані про обсяг природного газу, поставленого на підставі зовнішньоекономічного договору (контракту), підписаний сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту). Тобто з вище викладено стає зрозуміло, що Оператор ГРМ підписує акт прийому передачі природного газу з Суб`єктом ринку природного газу, який є оператором газотранспортної системи, оператором газорозподільної системи, оператором газосховища, оператором установки LNG, замовником, оптовим продавцем, оптовим покупцем, постачальником, споживаєм, а ніяк не з побутовим споживачем - який є фізичною особою, природний газ використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; нормативно правові акти не повинні трактуватися двояко, визначення термінів чітке і зрозуміле і неприпустима маніпуляція термінів, які несуть інше юридичне значення. Суд бере до уваги, що відповідач, до подання позовної заяви до нього, неодноразово зверталась до позивача надати докази, на які посилався позивач у своїй позовній заяві. Відповіді ні позивач, ні представник позивача, як вона себе зазначила, в судове засідання не було надано. Відповідно до відповіді Фонду Державного Майна України за № 10-77-2709 від 03.02.2023 року вказано, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про управління об`єками державної власності" Фонд є розпорядником Єдиного реєстру об`єктів державної власності, в тому числі Реєстру корпоративних прав держави. В Реєстрі корпоративних справ держави Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" (код згідно з ЄДРПОУ 03351912, Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (код згідно з ЄДРПОУ 00131819) та Комунальне підприємство Полтавської обласної ради " Полтававодоканал" ( код згідно з ЄДРПОУ 03361661) не обліковуються у в зв"язку з відсутністю частки держави у статутному капіталі. Відповідно до пункту 2 статті 22 Господарського кодексу України суб"єктами господарювання державного сектору економіки є суб"єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб"єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державні право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб"єктів. Таким чином у зазначеному запиті Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" не належить до суб"єктів господарювання державного сектору економіки. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі ПКРЕКП, Регулятор), розглянула Ваш запит на інформацію від 25.12.2022 та в межах компетенції повідомляє. НКРЕКП діє на підставі Закону України «Про Національну комісію, що здійсним державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі Закон про НКРЕКП), відповідно до етапі 2 якого Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетик» та комунальних послуг. Статтею 3 Закону про НКРЕКП встановлено, що Регулятор здійснює державне регулювання шляхом, зокрема, ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно з частиною і третьою Статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» (далі - Закон) до компетенції Регулятора на ринку природного газу палежить, зокрема, видача ліцензій на право провадження видів діяльності на ринку природного газу, що підлягають, ліцензуванню з урахуванням положень, статті 9 Закону, та нагляд за дотриманням ліцензійних умов ліцензіатами. Так, відповідно до частини першої статті 9 Закону господарська діяльність на ринку природного газу, пов`язана з його транспортуванням, розподілом, зберіганням, постачанням природного газу, провадиться за умови отримання відповідної ліцензії. Одночасно звернуто увагу, що чинним законодавством України, а саме, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Законом про НКРЕКП та Законом не передбачено ліцензування такого виду господарської діяльності як «розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи». Повідомляють, також що постановою НКРЕКП від 26.12.2022 від «ТОВ «І`АЗОРОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ УКРАЇНИ» (код ЄДРПОУ 44907200) видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, яка набирає чинності з 01.01.2023. При цьому відповідно до частини першої статті 39 Закону оператор газорозподільної системи не може провадити діяльність, зокрема з постачання природного газу . Відповідно до Акта проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року Верховною Радою України проголошено, що віднині на території України мають чинність виключно Конституція і закони України. Цей Акт набирав чинність з моменту його схвалення. \~ \~ \~ \~Відповідно\~статті 3 Конституції України\~Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно\~статті 13 Конституції України\~Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно\~статті 22 Конституції України\~Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно\~статті 48 Конституції України\~Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно\~статті 1. ЖК України Право громадян України на житло. Відповідно до\~Конституції України\~громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, ..., наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також\~невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. \~ \~ \~ \~Відповідно до Міжнародного пакту "Про цивільні та політичні права" прийняті резолюцією 2200 А (XXI) Генеральной Ассамблеи від 16 грудня 1966 року в статті 1 вказано, мовою оригіналу "1. Все народы имеют право на самоопределение. В силу этого права они свободно устанавливают свой политический статус и свободно обеспечивают свое экономическое, социальное и культурное развитие. 2. Все народы для достижения своих целей могут свободно распоряжаться своими естественными богатствами и ресурсами без ущерба для каких-либо обязательств, вытекающих из международного экономического сотрудничества, основанного на принципе взаимной выгоды, и из международного права. Ни один народ ни в коем случае не может быть лишен принадлежащих ему средств существования. 3. Все участвующие в настоящем Пакте Государства, в том числе те, которые несут ответственность за управление несамоуправляющимися и подопечными территориями, должны, в соответствии с положениями Устава Организации Объединенных Наций, поощрять осуществление права на самоопределение и уважать это право.". Відповідно до ст.1 кодексу "Про надра" , надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння. Стаття 2.\~Завдання Кодексу України про надра Завданням Кодексу України про надра є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян. Стаття 3-.\~Особливості застосування норм цього Кодексу Якщо законами про користування нафтогазоносними надрами, зокрема\~Законом України\~"Про нафту і газ",\~Законом України\~"Про газ (метан) вугільних родовищ" та\~Законом України\~"Про угоди про розподіл продукції", встановлені інші норми, ніж ті, що передбачені у цьому Кодексі, то застосовуються норми цих законів. \Кодекс доповнено статтею 3-1\~згідно із Законом\~№ 1578-IV від 04.03.2004; текст статті в редакції Законів\~№ 1392-VI від 21.05.2009,\~№ 2562-VI від 23.09.2010; із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 2314-VIII від 01.03.2018\ Стаття 4.\~Власність на надра Надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. \Частина перша статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом\~№ 5456-VI від 16.10.2012\ З метою безпосередньої реалізації права власності Українського народу на надра та для забезпечення економічних і соціальних інтересів громадян щодо прозорого використання та справедливого розподілу доходу від користування надрами громадяни України мають право на отримання відповідно до закону частини доходу державного бюджету від рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин. \Статтю 4 доповнено новою частиною згідно із Законом\~№ 2805-IX від 01.12.2022\~-\~набирає чинності\~одночасно із введенням в дію закону про економічний паспорт\ Окремі повноваження щодо розпорядження надрами законодавством України можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади. Суд бере до уваги, що відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про оплату житлово-комунальних послуг населення України», вказано,\~що значне падіння життєвого рівня населення в результаті підвищення цін на споживчі товари, зростання заборгованості по заробітній платі і пенсіях зумовлює подальше збільшення заборгованості громадян за житлово-комунальні послуги. Для забезпечення конституційних прав громадян України і недопущення звуження їх змісту та обсягів (статті 22 і 48 Конституції України (254к/96-ВР )\~ \~Верховна \~ Рада\~ \~України постановила: встановити\~плату за\~житло і\~комунальні послуги\~ не\~ більше\~15\~ відсотків\~ фактично\~отриманого сукупного\~доходу сім`ї.\~ Рівень\~сукупного доходу\~ \~сім`ї\~ і\~ частка\~ плати\~ за\~ житлово-комунальні\~послуги у\~цьому доході\~ встановлюються\~ на\~ підставі\~декларування доходів\~усіх членів\~сім`ї. Виконання Постанови Верховної Ради України "Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України" покладено на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. В рішенні Конституційного Суду України від 17 лютого 2018 року №1-р/2018 абзаці 3 підпункту 4.5 пункту 4 зазначається: "Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, міжнародної практики і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а також\~підпункту 14.1.54\~пункту 14.1 статті 14 Кодексу, що містить перелік доходів громадян, які підлягають оподаткуванню, до якого не включено пенсію, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з\~частиною другою\~статті 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності ". Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року №7-рп/2001 у своєму висновку вказав, що системний аналіз викладених конституційних положень дає підстави дійти висновку, що за своїм змістом пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності-діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила вругульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема адміністративним правопорушенням чи злочином та міру відповідальності за нього. Тобто, навіть фізичні особи не несуть відповідальності за Кодексами, а виключно за Законами України, виключно... Відповідно до ст.1 цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. \~ \~ \~ \~Такими ознаками є юридична рівність усіх учасників відносин, їх вільне волевиявлення. [PERSON] категорично заперечує позовні вимоги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»» Код ЄРДПОУ 03351912 з вимогами в частині стягнути борг в сумі 4659,01 грн. з фізичної особи споживача (ЕІС код 56ХМ26С090012731), AT «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»», обліковий запис (ЕІС код 56ХМ26С090012731), намагається неправомірно стягнути борг з вигодо набувача, а не з держави (збитконабувача). У відповідності cт. 13 Конституції України Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Відповідно cт. 5 Конституції України Україна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. [PERSON] - є частиною корінного народу України. У відповідності до рішення Конституційного Суду України по справі 1-5/2005 від 5.10.2005 року вказано "Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року N 6-рп/99 ( v006p710-99 ) (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини). Положення частини другої статті 5 Конституції України ( 254к/96-ВР ) "носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ" треба розуміти так, що в Україні вся влада належить народові. Влада народу є первинною, єдиною і невідчужуваною та здійснюється народом шляхом вільного волевиявлення через вибори, референдум, інші форми безпосередньої демократії у порядку, визначеному Конституцією (254к/96-ВР) та законами України, через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, сформовані відповідно до Конституції та законів України. Результати народного волевиявлення у визначених Конституцією (254к/96-ВР) та законами України формах безпосередньої демократії є обов`язковими. Положення частини четвертої статті 5 Конституції України ( 254к/96-ВР ) "ніхто не може узурпувати державну владу" треба розуміти як заборону захоплення державної влади шляхом насилля або в інший неконституційний чи незаконний спосіб органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями. Відповідно до ст. 227 ЦК України, правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти: 1. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 2. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обгрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову. Відповідно до ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до сайту НКРЕКП https://www.nerc.gov.ua/, згідно якого, було надано розяснення, суд встановив, що Договір має укладатися Оператором ГРС із замовниками: замовник фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг, зокрема приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; розподіл природного газу; оператор газорозподільної системи суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Однак в договорі зазначено побутовий споживач. Отже, відповідно п.\~23\~ч.\~1\~ст.\~1\~ЗУ Про\~ринок природного\~газу побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. При цьому відповідно п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~1\~ЗУ Про\~ринок природного\~газу замовник\~-\~фізична або\~юридична особа,\~яка на\~підставі договору\~замовляє надання\~однієї чи\~кількох із\~таких послуг:\~приєднання до\~газотранспортної або\~газорозподільної системи.\~транспортування природного\~газу;\~розподіл природного\~газу;\~зберігання (закачування,\~відбір)\~природного газу;послуги\~установки LNG.\~Тобто замовник\~це суб`єкт\~господарської діяльності. Отже, Оператор ГРС не надав доказів замовлення відповідачем послуги розподілу газу з урахуванням вимог статей 6, 203, 627, \~633, 634, 639, 640, 641, 642, 714, \~положень Глави 63 ЦК України. Договір розподілу природного газу має бути укладеним При цьому платіжні документи (квитанції) на оплату послуг з розподілу природного газу, які надаються операторами газорозподільних систем побутовим споживачам, повинні містити номер особового рахунку, який присвоюється побутовому споживачу при укладенні договору розподілу природного газу.». Адже без підписання заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін з наданням Оператору ГРС права на використання персональних даних, здійснення взаєморозрахунків неможливе. Це зазначено в п. 1.4. типового договору розподілу природного газу: персоніфіковані дані - персоніфіковані дані щодо Споживача та його об`єкта (назва, П.І.Б., ЕІС-код, перелік вузла(ів) обліку та відповідні дані вузла обліку тощо), визначені в заяві-приєднанні, які є достатніми для проведення взаєморозрахунків та визначення об`єму споживання природного газу. НКРЕКП Законом не надано повноважень встановлювати ціни/тарифи Регулятор, зокрема, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом». НКРЕКП не вказав будь-якого положення будь-якого Закону, яким йому надано такі повноваження; НКРЕКП є видавником таких актів індивідуальної дії, які розповсюджуються адресно на Операторів ГРС, як про видачу ліцензій та встановлення тарифів для Операторів ГРС: Зважаючи на вищенаведене, рішення Регулятора, яким притаманні вищезгадані ознаки, зокрема щодо видачі ліцензій, встановлення тарифів, застосування санкцій до суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є актами індивідуальної дії.». Отже, НКРЕКП підтвердило факт, що встановлює тарифи для Операторів ГРС, а не для населення побутових споживачів, а тому вимагання Оператора ГРС від відповідача сплатити за послуги розподілу природного газу є не встановленими Законом; НКРЕКП Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України до компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги розподілу та встановлення (зміна) тарифів, які повинні забезпечити необхідні інвестиції в газорозподільні системи. Отже, відповідач не є інвестором в газорозподільні системи, що належать державі та в місцеві (локальні) газопроводи, що належать територіальній громаді та жителям і не укладала для цього будь-якого договору про інвестування. Укладення договорів розподілу природного газу є обов`язком Оператора ГРС, а не побутового споживача Порядок укладання договору розподілу природного газу, визначений главою 3 розділу VI Кодексу ГРМ, згідно з якою договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Отже, щодо законних підстав перебування газорозподільних мереж чи користуванні ними, то НКРЕКП підтвердило сумніви відповідача, що недержавне підприємство не може здійснювати господарську діяльність в державному секторі економіки з використанням державного майна - газорозподільних систем, про що зазначено абз.\~2\~ч.\~1\~ст.\~37\~ЗУ Про\~ринок природного\~газу та ч. 2 ст. 22 Господарського Кодексу України. Відповідно до положень статті 17 Закону про НКРЕКП для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор, зокрема, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом, та змінює їх за результатами перевірки або моніторингу. До компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема, затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги розподілу природного газу та Механізм визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу визначає Методика визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затверджена постановою НКРЕКП від 25.02.2016 № 236, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.11.2016 за № 1434/29564 (із змінами). НКРЕКП звернуло увагу що тариф на послуги розподілу природного газу єдиний для всіх замовників послуг (категорій споживачів) на відповідній території провадження господарської діяльності оператора газорозподільної cистеми, про що не зазначено в жодному Законі. На виконання вимог Закону про ринок газу, постановами НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та № 2500 затверджено Типовий договір розподілу природного газу (далі Типовий договір розподілу) та Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам (далі Типовий договір постачання) (далі разом Типові договори). Однак в п. 4-1 \~\~ч.\~3\~ст.\~4\~ЗУ Про\~ринок природного\~газу таких вимог та повноважень окрім затвердження типового договору на технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання житлових (багатоквартирних) будинків (між власником або уповноваженою співвласниками багатоквартирного будинку особою та оператором газорозподільної системи) Регулятору не надано. Договір розподілу природного газу має укладатись шляхом приєднання, тобто підписанням заяви-приєднання, відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При цьому НКРЕКП не бере до уваги частину другу\~статті 634 Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Отже, відповідач, порівнявши умови Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 5.07.2006 № 938 з умовами Типового договору\~розподілу природного\~газу затв. рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30.09.2015 № 2498 знайшов, що вона позбавляється тих прав та обов`язків які має за Типовим договором про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 5.07.2006 № 938 та містить інші умови, явно обтяжливі для неї, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов, щоб не розривати цей договір після приєднання до нього. Без звернення відповідача на пропозицію укласти договір, договір не може вважатись укладеним лише за фактом споживання природного газу: пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться. Отже, договір розподілу має бути укладеним шляхом підписання заяви-приєднання з дозволом на використання персональних даних людини; Сплата рахунка не може бути основною умовою приєднання до умов договору, якщо в Законі та в договорі вказано про обов`язковість підписання заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін: Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом; НКРЕКП утворено Указом Президента України від 27.08.2014 № 694/2014 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», а не Кабінетом Міністрів України, як це визначено законом Про НКРЕКП: Відповідно до положень статті 1 Закону про НКРЕКП, Регулятор є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Отже, цей факт повноважень саме КМУ чітко відображений в п. 9-1 ст.\~116\~Конституції України та в ст. 5 ЗУ Про центральні органи виконавчої влади. При цьому серед повноважень Президента України у п.\~28\~ст.\~106\~Конституції України відсутні повноваження створювати центральні органи виконавчої влади. Отже, 26 листопада 2016 року набрав чинності Закон України\~Про НКРЕКП відповідно абз.\~1\~п.\~1\~ст.\~1\~Закону якої НКРЕКП має бути утвореною Кабінетом Міністрів України відповідно ст.\~116\~Конституції України та ст.\~5\~Закону Про\~центральні органи\~виконавчої влади для того, щоб НКРЕКП набула статусу постійно діючого центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом. Ключовий факт в цьому Законі та будь-якому іншому, що НКРЕКП не надано повноважень встановлення цін та тарифів для населення. Тобто ці наміри, викладені в положеннях п.п.\~1,\~3,\~ч.\~1\~ст.\~3\~Закону та абз.\~9\~п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~17\~ЗУ Про\~НКРЕКП ще не набули відповідно того Закону яким має бути надано такі повноваження.\~ Утворення та ліквідації НКРЕ/НКРЕКП: 1994 рік. НКРЕ створено Указом Президента від 08.12.1994р. N 738/94\~ 1998 рік. НКРЕ перейменовано Указом Президента\~України від\~21\~квітня 1998\~року N\~335/98 як незалежний, позавідомчий, постійно діючий державний орган.\~ 2000 рік. Указом Президента\~від 30\~жовтня 2000\~року N\~1167/2000 НКРЕ набула статусу центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, підконтрольного і підзвітного Президентові України.\~ 2011 рік. НКРЕ була ліквідована без правонаступництва Указом Президента України від 23.11.2011р. № 1057/2011\~ 2011 рік. Указами Президента\~України від\~23.11.2011\~року N\~1059/2011 та N\~1073/2011 було створено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ) та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (НКРЕКП); 2014 рік. НКРЕ та НКРЕКП були ліквідовані без правонаступництва Указами Президента\~України №\~692/2014 та № 693/2014.\~ 2014 рік. НКРЕКП створено Указом Президента\~України від\~27.08.2014\~№ 694 Про НКРЕКП та Указом Президента\~України від\~10\~вересня 2014\~року №\~715/2014 \~було затверджено Положення про НКРЕКП. Невизначеність підпорядкованості: НКРЕКП формально підпорядковується Президенту, але при цьому виконує функції центрального органу виконавчої влади, що є компетенцією КМУ. Порушення принципу поділу влади: Така ситуація суперечить принципу поділу влади, закріпленому в Конституції України. Порушення прав споживачів: Відсутність ефективного регулювання призводить до порушення прав споживачів комунальних послуг. Оператор ГРС\~подає заяву\~на встановлення\~йому тарифу\~на розподіл\~природного газу\~відповідно пункту\~6\~глави 1\~розділу Х\~Методики визначення\~та розрахунку\~тарифу на\~послуги розподілу\~природного газу\~затв.\~рішенням НКРЕКП\~від 25.02.2016\~№ 236 Для\~встановлення тарифу\~на послуги\~розподілу природного\~газу суб`єкт\~господарювання подає\~до НКРЕКП\~не пізніше\~ніж за\~60\~календарних днів\~до початку\~планованого періоду\~заяву про\~встановлення тарифу\~на послуги\~розподілу природного\~газу (далі\~-\~заява)\~за формою,\~наведеною в додатку\~1 до цієї Методики, до якої додаються:....\~ Визначення тарифів на послуги розподілу, не є доказом повноважень НКРЕКП саме встановлювати тариф на розподіл природного газу для населення. Повноваження мають бути надані Законом, про який вказують такі факти в положеннях законів коли відповідні\~\~повноваження та\~\~коли такі\~повноваження надані… та якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом. Тобто вони не надані, тому що чітко прямо в законах добуквенно не прописані. Також НКРЕКП\~підтвердило,\~що рішення\~НКРЕКП у\~формі постанов\~не підлягають\~державній реєстрації\~в Міністерстві\~юстиції України,\~тому що\~не є\~нормативно-правовими\~актами цивільного\~законодавства для\~населення України,\~а лише\~актами індивідуальної\~дії для\~суб`єктів господарської\~діяльності у\~сферах енергетики\~та комунальних\~послуг -\~юридичних осіб\~-\~Операторів ГРС.\~Цей факт\~встановлений також\~Постановами ВС: Постановою ВС КЦС від 23 листопада 2023 року (справа\~№ 641/8379/21) та Постановою ВС\~КГС від\~19\~грудня 2023\~року (справа\~№ 924/355/23). В судовому засіданні було встановлено, що оператором ГРС (далі - ОГРС) безпідставно здійснюється нарахування відповідачу оплати за ніби надані послуги розподілу природного газу без укладення індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг розподілу природного газу відповідно вимог встановлених п. 5. п. 6, п. 9 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 6, п. 1 ст. 10, п. 5 ч. 3 ст. 12 ЗУ Про Житлово-комунальні послуги, статтей 1, 61, 62, 66, 67, 68 Житлового Кодексу України, положеннями Глави 63 Цивільного Кодексу України (послуги, загальні положення) та п. 5 ст. 633, ст. 714 ЦК України (постачання послуг), які є основним цивільним законодавством, що регулює відносини у сфері житлово-комунальних послуг між громадянами (споживачами) та надавачами ЖКП та без заяви-приєднання та акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, які є обов`язкові та невід`ємними частинами договору відповідно типового договору розподілу природного газу, затвердженого рішенням НКРЕКП у формі постанови для Оператора ГРС; без такої істотної умови договору як ціна (тариф) яка має бути встановлена Кабінетом Міністрів України відповідно пункту 3 статті 116 Конституції України та ЗУ Про ціни та ціноутворення, п. 5 ст. 633 ЦК України, статей 1, 61, 62, 66, 67, 68 Житлового Кодексу України, п. 5) ч. 1 ст. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 12, ст. 13-15 Закону Про Житлово-комунальні послуги, п. 6 ст. 4 Закону Про ринок природного газу, а саме для населення або встановлюються за домовленістю сторін (п. 1 ст. 10 ЗУ Про ЖКП); без ліцензії, що мала бути отриманою Оператором ГРС на паперовому носії, а відомості про ліцензію мають бути внесені до ЄДРПОУ відповідно ч.11. ст. 13, ч.1 ст. 18, ч. 2 ст. 18, п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ Про ліцензування… та п. 45 статті 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; без належно оформлених первинних документів на підставі яких сформовано бухгалтерські документи для виставлення рахунку до сплати за надану послугу; без надання достовірної інформації про повноваження приватного Оператора ГРС здійснювати діяльність з використанням державних та місцевих газорозподільних систем, встановлювати ціну/тариф для населення та інших повноважень; без дотримання принципу добросовісності - загальноправового принципу, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав; без врахування абзацу другого частини третьої статті 2 Закону Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування від 29 липня 2022 року № 2479-IX та постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану; з використанням юридичного конструкту (правової невизначеності та колізій) на свою користь як біль сильнішої сторони-монополіста ніж менш захищеної сторони - громадянина та споживача. Отже, ненаданням обґрунтованої повної, змістовної, аргументованої інформації та прямої, чіткої, однозначної, зрозумілої відповіді по всіх окремо пунктах запитать в судовому засіданні, Оператор ГРС цим фактом довів відповідачу незаконність нарахування [PERSON] заборгованості без наявності первинних документів та укладення договору, відсутність законно встановленого тарифу для населення уповноваженим законом органом, відсутність в Оператора ГРС законного володіння чи користування газорозподільними системами та місцевими (локальними) трубопроводами, відсутність повноважень надання послуг з розподілу природного газу, а відповідно і права на здійснення законної господарської діяльності, за відсутності актів прийняття-передавання газорозподільних систем та місцевих (локальних) газопроводів, відсутності законно отриманої ліцензії на паперовому носії та внесення даних про ліцензію в ЄДРПОУ, з наявними ознаками завищення тарифу на розподіл для Оператора ГРС на суму закупівлі газу ніби для технологічного доставлення газу до об`єктів споживачів, відсутності повноважень в Оператора ГРС та НКРЕКП на встановлення тарифу на розподіл природного газу для населення, неналежність рішень НКРЕКП у формі постанов до актів цивільного законодавства, а тому і невідповідність типового договору розподілу природного газу, який використовує Оператор ГРС цивільному та житлово-комунальному законодавству - Цивільному Кодексу України, Житловому Кодексу України та ЗУ Про житлово-комунальні послуги, використовуючи посилання до Цивільного Кодексу України, що ним лише ураховано вимоги статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України, але без дотримання п. 5 ст. 633 ЦК України, Глави 63 ЦК України (послуги, загальні положення), а також відповідно статті 714 ЦКУ Договір постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу. Відповідно статті 3 ДИРЕКТИВИ РАДИ 93/13/ЄЕС від 05.04.1993 р. про несправедливі умови споживчих договорів 1. Договірну умову, яку не було обговорено в індивідуальному порядку, вважають несправедливою, якщо вона всупереч вимозі щодо добросовісності істотно порушує баланс між правами та обов`язками сторін, що виникають із договору, на шкоду споживачу. 2. Умову завжди вважають такою, що не була обговорена в індивідуальному порядку, якщо її сформували заздалегідь і споживач, таким чином, не міг вплинути на зміст умови, особливо в контексті попередньо сформульованого стандартного договору. Відповідно Директиви ЄП і Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005р.) споживач звільняється від обов`язку сплачувати будь-яку винагороду у випадках не запитуваного постачання товарів, води, газу, електроенергії, централізованого теплопостачання чи постачання цифрового контенту або не запитуваного надання послуг, заборонених ст. 5(5) і п. 29 додатка І до Директиви 2005/29/ЄС. Суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обгрунтовує позивач; при цьому користуючись принципом "суд знає закони", при вирішені спору суд може застосувати до спірних правовідносин інші норми права, ніж ті, які зазначив позивач, як правову підставу позову. Разом з тим, суд вирішує спір, виходячи з тих обставин, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, та не повинен відшукувати та досліджувати всі інші можливі обставини для задоволення позову, про які не заявляв позивач. У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки в судовому засіданні не встановлено неправомірність дій відповідача, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та шкодою, про яку зазначає позивач. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст.141,142 ЦПК України. За приписами частини 1статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з положень ч. 2 ст.137, п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладених обґрунтованих, неспростовних, юридично доведених фактів, суд відносно [PERSON] застосовує Конвенцію по правам людини та основоположних свобод, ДЕКЛАРАЦІЮ ПРО ДЕРЖАВНИЙ СУВЕРЕНІТЕТ УКРАЇНИ (Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР), 1990, N31, ст.429). Суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: dismissed