Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 24.07.2010 між сторонами був зареєстрований шлюб. За час шлюбних відносин сторони вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет, придбали майно, грошові кошти. Джерело придбання всього майна це сімейний бюджет, який формувався за рахунок спільної сімейної діяльності подружжя за всі роки перебування в шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти 20.04.2011 було придбане нерухоме майно, а саме, квартира під номером [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу посвідченого 20.04.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., вбачається, що покупцем у ньому зазначена позивачка і відповідач (як покупці). В період шлюбу за спільні кошти подружжя, по договору про сплату внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-19» №6/29 від 22 червня 2016 року, набуло право власності на квартиру під номером [ADDRESS] . Із витягів з державного реєстру речових прав, за сторонами цього спору зареєстровані по 1/2 частки на кожного вище вказаного майна, отже спільне майно знаходиться у сторін на праві спільної часткової власності, Також, в період шлюбу подружжям були зароблені кошти в сумі 1 млн. грн., які знаходяться в на банківському рахунку (IBAN [NUMBER] ) ПАТ АБ «Південний» м. Одеса. Відповідний договір комплексного банківського обслуговування з банком оформлений на відповідача. Позивач вважає за необхідне поділити майно набуте під час перебування у шлюбних відносинах з відповідачем наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири під номером [ADDRESS] , припинивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири під номером [ADDRESS] , припинивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Грошові кошти в сумі 1 млн. грн., які знаходяться на банківському рахунку (IBAN [NUMBER] ) ПАТ АБ «Південний» м. Одеса, залишити відповідачу [PERSON] . Вищевикладене і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Відповідач правом на відзив не скористався. В підготовче засідання сторони не з`явились. Позивач [PERSON] подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача адвокат Куций Р.А. подав заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача. Позовні вимоги відповідач визнає у повному обсязі і не заперечує щодо їх задоволення. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про прийняття визнання позову та задоволення позовної заяви. Судом встановлено, 24.07.2010 у відділі реєстрації актів громадянського стану Ладижинського міського управління юстиції [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб за актовим записом №100. 20.04.2011 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. зареєстрованого в реєстрі за №972, придбана квартира під номером [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ». Згідно акту прийому-передачі до Договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-19» №6/29 від 22.06.2016 ОК ЖБК «Кварталбуд-19» передав [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] , секція №6. Відповідно до інформації з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2017 за № 101416919, №101417215, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної приватної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] і [PERSON] . 20.01.2020 між ПАТ АБ «Південний» і [PERSON] укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ АБ «Південний» та відкрито рахунок IBAN № [NUMBER] ) у USD. Вартість квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] становить 631 750,00 грн, що підтверджується консультаційним висновком №ІК-44 про середньо ринкову вартість квартири, виданим Вінницькою торгово-промисловою патлатою від 22.07.2024. Вартість квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] становить 1 053 900,00 грн, що підтверджується консультаційним висновком №ІК-44/1 про середньо ринкову вартість квартири, виданим Вінницькою торгово-промисловою патлатою від 26.09.2024. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається і відповідачем у справі. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст.70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його а шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положення ст.319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку про прийняття визнання позову та його задоволення у повному обсязі. Судові витрати залишити за позивачем, враховуючи її клопотання. На підставі викладеного,

Outcome: approved