Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовною заявою АТ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Так, АТ КБ «Приват Банк» звернулось до Личаківського районного суду м. Львова з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 06.04.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Рішенням суду від 05.05.2015 позов задоволено та стягнуто солідарно з позичальника та поручителя на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договірним зобов`язанням в розмірі 20 306,69 доларів США, що в гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ станом на дату та час ухвалення рішення становить 420 804,57 грн. Ухвалою суду від 24.07.2015 заочне рішення від 08 травня 2015 року у справі скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 24.07.2015 виключено [PERSON] з числа відповідачів та передано справу на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №МКZ7GF00000087 від 11.07.2005 року, згідно з яким банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 22000 доларів США строком до 10.07.2025 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Відтак, у порушення умов кредитного договору, а також статтями 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, позивач вказує, що у відповідача станом на 14.01.2015 виникла заборгованість у розмірі 20306,69 доларів США, яка складається з наступного: 17853,11 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 1544,33 дол. США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 316,80 дол. США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 592,45 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №МКZ7GF00000087 від 11.07.2005 року у розмірі 20306,69 дол. США та понесені позивачем судові витрати. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що дійсно 11.07.2005 між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] підписано кредитний договір № MKZ7GF00000087. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Зважаючи на те, що договір споживчого кредитування, забезпечений іпотекою, є договором приєднання, за таких умов та сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов, повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема ЗУ "Про захист прав споживачів", котрий, враховуючи суб`єктний склад учасників правочину у даному випадку, є спеціальним законом. Зауважує, що логічним висновок, що зміст та умови кредитного договору розробляє сам кредитодавець, а так відповідальність щодо його змісту покладається на відповідача. За таких обставин, у неї, як позичальника, не існує фактичної можливості вплинути на його умови, а тим більше їх змінити, про що свідчать перераховані порушення законодавства в умовах договору в даному запереченні. Це спростовує ствердження Банку про те, що сторони погодили положення кредитного договору в межах бажань сторін, що споживач фінансових послуг був вільний у визначені умов договору виборі страхувальника та інших вимог розумності і справедливості. Внаслідок незаконного зазначення ціни кредитного договору сума договору збільшилася майже в п`ять з половиною разів. Вказує, що письмове підтвердження надання відомостей споживачу - отримувачу фінансових послуг Банком не представлено, що спростовує ствердження його щодо надання всієї необхідної інформації, яка передбачена законодавством України. Підписуючи кредитний договір, вона підтвердила ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем, яка є неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Наголошує, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу. За такого, просить суд визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір №MKZ7GF00000087 від 11.07.2005 року, укладений між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] . Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задоволити. Проти задоволення зустрічного позову заперечила. Представники відповідача (позивача за зустрічним позовом) просили відмовити у задоволенні первісного позову та задоволити зустрічний. Заслухавши доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ «Приватбанк») та [PERSON] уклали кредитний договір №МКZ7GF00000087 від 11.07.2005 року. Зазначений факт сторонами не оспорюється та підтверджений матеріалами справи. В забезпечення виконання кредитного договору між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладеного договір поруки. Видача кредиту здійснювалась на наступні цілі: придбання 2-х кімнатної квартира за адресою: [ADDRESS] , у сумі 22000 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 6165 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, і комісії в розмірі суми 3% від суми виданого кредиту спочатку в момент надання кредиту, та щомісячної комісії 0,18%. Сторонами у договорі обумовлено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 06 по 11 число кожного місяця позичальник: повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 269,58 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками та кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 11.07.2005 та договір поруки. Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/107-21/8730-ПЧ від 02.12.2021, підпис на документі «Договір страхування майна», який знаходиться у папці паперовій білій №MK7SR4 [PERSON] , на зворотній стороні внизу біля слова «Страхувальник», виконаний не громадянкою [PERSON] , а іншою особою; підпис на документі «Заява про укладення договору страхування нерухомості», який знаходиться у папці паперовій білій №MK7SR4 [PERSON] , внизу біля слова «Страхувальник», виконаний не громадянкою [PERSON] , а іншою особою; підпис на документі «Додаток №2 до договору страхування майна №MKZ7GF 0000 0087 05 від 11.07.2005», який знаходиться у папці паперовій білій №MK7SR4 [PERSON] , внизу між словами «Страхувальник» і « [PERSON] » виконаний не громадянкою [PERSON] , а іншою особою. Також матеріалами справи встановлено, що банк направив повідомлення 28.01.2015 №30.1.0.0/2-598 позичальнику та поручителю з вимогою погасити заборгованість по кредитному договору - прострочену на протязі 5 календарних днів, а у випадку невиконання - повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції. Зазначене повідомлення відповідно до доданого позивачем реєстру поштових відправлень №2724 та фіскального чеку Укрпошти, надіслано позичальнику та поручителю 12.02.2015. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами частин другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання а відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту: Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором». Отже, дотримання встановленого частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» досудового порядку стягнення грошових коштів за договором споживчого кредиту є обов`язковим для подальшого вирішення спору у судовому порядку за позовом кредитора. У випадку недотримання досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту суд відмовляє у задоволенні відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Водночас питання простроченої заборгованості, тобто такої, за якою вже настав строк вимоги, може бути вирішено у судовому порядку. Так, у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року. Частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Враховуючи вищенаведене та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що [PERSON] належним чином не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом (в простроченій частині) відповідно до розрахунку банку в розмірі 843,32 дол. США, прострочені відсотки 1502,60 дол. США. Стосовно стягнення комісії за користування кредитом, суд зазначає наступне. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі №6-2071цс16 та Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15. Причому, оскільки нарахування комісій, щодо яких подано позов, здійснено після введення в дію статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції, і банк не довів належними та допустимими доказами наявність послуг, за які стягується комісія, підстави для задоволення заявленої до стягнення комісії відсутні. Отже, позовна вимога банку в частині позову про стягнення з [PERSON] 316,80 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом задоволенню не підлягає. Стосовно стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, то суд відмовляє у задоволенні вказаної вимоги у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування наслідку спливу якої заявлено представником відповідача. Так, відповідно до заявленого позову, заборгованість по пені станом на 14.01.2015 складає 592,45 дол. США, відповідно до повідомлення кредитора, станом на 28.01.2015, заборгованість по пені складає 351,59 дол. США, відповідно до розрахунку заборгованості, наданим банком, станом на 24.03.2014, заборгованість по пені складала 539,75 дол. США. Таким чином, спеціальний (скорочений) строк позовної давності, визначений ст. 258 ЦК України для стягнення пені, встановив підстави для відмови у стягненні пені, заявленої поза строком позовної давності в розмірі в даному випадку 539,75 дол. США. У той же час, оскільки станом на 14.01.2015 борг по пені складав 592,45 дол. США, станом на 28.01.2015 - 351,59 дол. США, а розмір пені, заявленої поза межами позовної давності 539,75 дол. США, відсутні підстави для стягнення пені, тобто в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені слід відмовити. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі за кредитом (в простроченій частині) відповідно до розрахунку банку в розмірі 843,32 дол. США, прострочені відсотки 1502,60 дол. США, що відповідатиме вимогам статті 1054 ЦК України і статті 533 ЦК України. В решті позовних вимог слід відмовити як заявлені передчасно, а відтак безпідставно. Що стосується заявлених позовних вимог до поручителя [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно до ч. 1 ст. 553 та ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. За приписами ч. 1 ст. 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Порядок прийняття спадщини визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначено у статті 1219 ЦК України (статті 1218 , 1231 ЦК України ). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу , він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Частиною 1 ст. 608 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України. Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Поручитель приймає на себе зобов`язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника (статті 553 - 554 ЦК), а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки. Відповідно до статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником, а згідно зі статтею 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає. Таким чином, на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов`язку щодо виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки. В той же час, пунктом 3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 судам роз`яснено, що у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), враховуючи положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором. Тобто договір поруки не відноситься до такого типу договорів, що може успадковуватися і припиняє свою дію в момент смерті поручителя, в зв`язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. З огляду на вищевикладене, оскільки дані спірні правовідносини в частині стягнення боргу з померлого поручителя не допускають правонаступництва, суд прийшов до висновку, що в даному випадку необхідно закрити провадження в частині позову до поручителя [PERSON] . Вирішуючи зустрічну позовну заяву, суд констатує наступне. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Укладений між сторонами кредитний договір №МКZ7GF00000087 від 11.07.2005 року містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. [PERSON] особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, щодо свідчить про додаткову згоду із умовами договору. У випадку ненадання необхідної інформації Позичальник мала право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця, однак цього не зробила. Аналогічних висновків до вимог про визнання договору недійсним з підстав недотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов Верховний суд в постановах від 08.07.2020 року, справа №522/7252/15-ц (провадження №61-47451св18), від 03.05.2022 року, справа №175/3530/14 (провадження №61-1849св22), від 04.07.2018 року, справа №362/5659/16-ц (провадження №61-615 св 18), від 13.03.2020 року, справа №500/3433/16-ц (провадження №61-10123св19). Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дана норма встановлює загальне правило , відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, однак ч. 3 даної статті дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями у випадках та на умовах встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Законодавство яке регулює питання використання іноземної валюти у банківській діяльності не містить норм, що забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті. Як вбачається з ст. 99 Конституції України вона регламентує особливості правового статусу гривні як грошової одиниці України. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України чітко вказує на можливість використання в Україні іноземної валюти у випадках і в порядку встановлених законом. Дана норма ст.192 ЦК України обумовлює правовий режим обігу іноземної валюти. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. 04.12.2001 Національним банком України видано ПАТ КБ «ПриватБанк» генеральну ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, в додатку якої зазначено перелік валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 3 ст. 14 ГК України ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов`язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається Національним банком України (ст. 19). Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Таким чином, Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Стосовно обов`язковості отримання Банком або Позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, то він є безпідставним та спростовується наступним. Позиція щодо правомірності надання кредитів в іноземній валюті на підставі саме генеральної ліцензії також підтверджена іншими нормативними актами Національного банку, який відповідно до ст. 44 ЗУ «Про Національний банк України» діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Також слід врахувати правову позицію Верховного суду України у справі за №6-145цс14, в якій викладено наступне: «Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зазначено, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству». Аналогічних висновків щодо правомірності укладення кредитного договору у валюті та видачі кредитних коштів у валюті дійшов Верховний суд в постановах від 19.08.2020 року, справа №641/11984/15-ц (провадження №61-37843св18), від 19.05.2021 року, справа №159/4547/19 провадження №61-1191св21. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: partial