Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-07 00:00:00

05.06.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просила виділити їй у власність в рахунок належних їй на праві власності 2/3 часток у спільній частковій власності земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5310900000:50:035:0109, призначеної для індивідуального садівництва, земельну ділянку площею 0,08 га. В обґрунтування уточненої позовної заяви, поданої [INFO] , зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті , вона, її матір [PERSON] та сестра, [PERSON] , в рівних частках, тобто по 1/3 частці кожна, успадкували земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,12 га призначену для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5310900000:50:035:0109. [PERSON] 26.05.2023 року свою 1/3 частину вищевказаної земельної ділянки подарувала їй, [PERSON] . На даний час вона є власницею 2/3 часток вказаної земельної ділянки. [PERSON] відмовилася за участі землевпорядної організації поділити дану земельну ділянку на дві. Запропонувала викупити належну їй частину, на що вона (позивач) не погоджується. Для захисту своїх прав вона була змушена звернутися до суду. 20.06.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.28-29). 02.08.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначила, що вона ніколи не перешкоджала [PERSON] користуватися та розпоряджатися належною їй часткою майна, пропонувала викупити належну їй частину, але остання завищила ціну і озвучила абсолютно неприйнятні умови продажу. Також [PERSON] було запропоновано викупити 1/3 частину земельної ділянки, але остання відповіді на цю пропозицію не надала. Крім того, вважала, що у зв`язку з розташуванням земельної ділянки та будівель, які її оточують, відсутня технічна можливість здійснити її виділ в натурі на місцевості і забезпечити рівні умови її користування усім співвласникам. Повноцінний доступ на земельну ділянку з метою користування та обробітку землі можливий лише через сусідню земельну ділянку, яка належить позивачеві та шляхом встановлення земельного сервітуту, а саме з правом проїзду на транспортному засобі для обслуговування земельної ділянки по наявному шляху та правом прогону худоби по наявному шляху, який буде проходити через належну позивачеві земельну ділянку шириною проїзду 4 м, що дасть їй (відповідачу) можливість безперешкодного доступу до належній їй частки земельної ділянки, для користування нею. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору та відсутності технічної можливості проведення виділення земельної ділянки та забезпечення рівноправності співвласників земельної ділянки, а також відмовити у компенсації судових витрат у повному обсязі (а.с. 44-46). 29.08.2023 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області до справи було залучено в якості третьої особи [PERSON] (а.с.72-73). 08.09.2023 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі була призначена судова земельно-технічна експертиза для встановлення можливих варіантів розподілу земельної ділянки площею 0,12 га що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 5310900000:50:035:0109. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с.80). 15.11.2023 року розпорядженням №50 керівника апарату Миргородського міськрайонного суду у зв`язку зі звільненням судді із займаної посади було призначено повторний автоматизований розподіл судових справ (а.с. 91). 15.11.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Шатіловій Л.Г. (а.с.92). 28.12.2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта №3486 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 21.12.2023 року разом з матеріалами цивільної справи. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08.01.2024 року провадження у справі було поновлено (а.с.146). 30.01.2024 року від представника позивача [PERSON] , адвоката Стахурлова І.І., з врахуванням експертного висновку надійшла уточнена позовна заява, в якій остання просила поділити в натурі земельну ділянку з кадастровим номером 5310900000:50:035:0109, що розташована в [ADDRESS] призначену для індивідуального садівництва, виділивши їй частину земельної ділянки площею 0,0800 га із загальної площі 0,12 га в межах згідно з розробленим висновком експерта судової земельно-технічної експертизи №3486 від 21.12.2023 року по варіанту 1 Додатку 3 до висновку експертизи, що зафарбовано блакитним кольором, визнавши право власності на неї, а також [PERSON] частину земельної ділянки площею 0,0400 га із загальної площі 0,12 га в межах згідно з розробленим висновком експерта судової земельно-технічної експертизи № 3486 від 21.12.2023 року по варіанту 1 Додатку 3 до висновку експертизи, що зафарбовано помаранчевим кольором, визнавши право власності на неї. Припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,12 га кадастровий номер 5310900000:50:035:010, що розташована в [ADDRESS] , призначену для індивідуального садівництва. Стягнути з відповідача понесені судові витрати (а.с. 161). 11.03.2024\~на адресу\~суду від\~ [PERSON] \~надійшло доповнення\~до відзиву\~на позовну\~заяву.\~Відповідач зазначила,\~що \~висновок експерта\~суперечить чинному\~законодавству України,\~оскільки в\~процесі вивчення\~документів та\~натурного обстеження\~земельної ділянки,\~що с\~предметом поділу,\~експертом було\~виявлено на\~ній наявність\~капітальної побудови\~(Сарай\~літ Е)\~який належить\~третій особі\~-\~ [PERSON] ,\~на підставі\~договору),\~з огляду\~на це\~у випадку\~розподілу даної\~земельної ділянки\~з врахуванням\~площі під\~побудовою (Сарай\~літ Е)\~по запропонованим\~варіантам №1,\~№2\~подальше право\~на користування\~та розпорядження\~земельною ділянкою\~відповідно до\~її цільового\~призначення власниками\~буде порушене,\~а сама\~наявність капітальної\~побудови Сарай\~літ Е(додаток\~І -\~фото 7-8\~висновку )\~який на\~праві власності\~належить третій\~особі,\~а саме\~ [PERSON] та\~є частиною\~її домоволодіння,\~стане прецедентом\~для звернення\~до суду для захисту порушених прав власниками земельної ділянки, що є предметом поділу, а виготовлена в майбутньому технічна документація на новостворені земельні ділянки в результаті поділу буде суперечити чинному законодавству, оскільки на земельній ділянці цільового призначення для садівництва буде вказано про наявність побудов на земельній ділянці, яку можна вважати самовільною відносно власників цієї земельної ділянки, а саме: відчуження земельної ділянки цільового призначення для садівництва з даною капітальною побудовою буде не можливим відповідно до чинного законодавства, оскільки ділянка повинна бути вільна від забудов, а у випадку їх наявності у власника відчужуваної земельної ділянки повинні бути всі необхідні документи, що підтверджують законність відповідної побудови. Інші варіанти розподілу земельної ділянки, а саме варіант № [NUMBER] та.№4 запропоновані з відступленням від ідеальних часток у праві власності на земельну ділянку, оскільки при загальній площі земельної ділянки 12 соток 1/3 частки становить 4 сотки, а 2/3 частки 8 соток, а експертом пропонується 0,0388 га та 0,0776 га відповідно. Також повністю заперечувала проти стягнення з неї судових витрат. Вважає, що позивач має на меті одноособово розпоряджатися земельною ділянкою, що є предметом спору, без інших співвласників. 18.07.2023 року позивачка продала (отриманий в результаті спадкування за заповітом) житловий будинок та приналежну до нього земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , який згодом передарував його [PERSON] . Земельна ділянка, яка с предметом спору, є також частиною одного двору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з чого слідує, що особи, які купили будинок, зацікавлені в купівлі присадибної земельної ділянки, яка знаходиться біля нього. Зазначила, що вона намагалася зв`язатися з [PERSON] та [PERSON] з метою вирішення питання продажу її частки земельної ділянки, але останні на контакт не ідуть. Вважала, що нею були вжиті всі досудові заходи для врегулювання спору. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору згідно ч. 2 ст. 255 ЦПК України та відсутності технічної можливості проведення і виділення земельної ділянки та забезпечення рівноправності співвласників земельної ділянки, також відмовити в задоволенні позовних вимог щодо компенсації судових витрат (а.с. 178-179). 11 березня 2024 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. (а.с.191). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що спірні 12 соток є грядкою і після смерті батька були успадковані на трьох по 1/3. Маму вона забрала жити до себе і остання подарувала їй свою частку. Будинок і землю біля нього продали, і залишилися ці 12 соток. Просила задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник позивача- адвокат Стахурлов І.І. в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив їх задовольнити. В подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, просив задовольнити позовні вимоги та стягнути понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що предмету спору не має. Сестра користується всією земельною ділянкою вже не один рік, вона (відповідач) хотіла викупити її частину, але остання не захотіла і називала не реальну ціну. Нові власники будинку хочуть придбати частку сестри 8 соток, а її 4 сотки не хочуть. Жодний з варіантів розподілу не є справедливим. Просила повністю відмовити у позовних вимогах. Представник відповідача адвокат Тимохіна Л.С. просила відмовити в задоволені позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Просила врахувати , що її довіритель має скрутне фінансове становище, є особою з інвалідністю і не має коштів для сплати судових витрат. Звернула увагу на те, що адвокат Стахурлов І.І. відсутній в судовому засіданні, а його квитанції про оплату послуг не відповідають вимогам законодавства. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Причини неявки суду не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2012 року спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які стали власниками по 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 5310900000:50:035:0109, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] подарувала свою частину вказаної земельної ділянки дочці- [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування від 26.05.2023 року (а.с.7). Власниками земельної ділянки з кадастровим номером 5310900000:50:035:0109, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,12 га наданої для індивідуального садівництва є: [PERSON] з часткою майна 2/3, [PERSON] з часткою майна 1/3. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 156 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном та усім власникам забезпечується рівні умови здійснення їх прав. У відповідності до ч.1ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У відповідності до ч.1, ч.3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Ч.3 ст. 364 ЦК України визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Статтею 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник у спільній частковій власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. При вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядок користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Аналогічна позиція виражена в Постанові ВС КЦС від 23.03.2023 року у справі № 686/1404/19. Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка, яка виділяється, повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору, при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Судовим експертом [PERSON] проведена судова земельно-технічна експертиза та надано Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 3486 від 21.12.2023 року, згідно якого надано варіанти поділу земельної ділянки (кадастровий номер 5310900000:50:035:0109, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) відповідно до часток співвласників 2/3 та 1/3 та запропоновано чотири варіанти поділу земельної ділянки. Всі запропоновані варіанти докладно описані експертом в дослідницькій частині висновку, який є належним та допустимим доказом у даній справі у розумінні положень статей 77, 78, 110 ЦПК України та не суперечить матеріалам справи. Позивачем уточнено позовні вимоги, в яких позивач просив поділити земельну ділянку за 1 варіантом розподілу. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.2023 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер якої 5310900000:50:035:0108 (а.с.63). В описовій частини експертного висновку експерт зазначає, що як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 18.07.2023 будівля «сарай Е», що мала би знаходитись на земельній ділянці з кадастровим номером 5310900000:50:035:0108, була продана третій особі [PERSON] . Фактично будівля «сарай Е» розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 5310900000:50:035:0109, що підтверджено зображенням на кадастровому плані розробника ПП «ЗЕМСЕРВІС-ПЛЮС» і підтверджено зображенням на топографічній зйомці розробника ФОП [PERSON] та ідентифіковано судовим експертом при проведенні натурного обстеження земельної ділянки 21.11.2023. Оцінивши висновок експертного земельно-технічного дослідження в сукупності з іншими доказами у справі та в розрізі фактичних обставин спірних правовідносин, з`ясувавши позицію учасників справи та проаналізувавши варіанти розподілу земельної ділянки, суд, врахувавши засади розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що позивачу та відповідачу слід виділити належні їм частки у земельній ділянці відповідно до запропонованого у висновку експерта №3486 від 21.12.2023 варіанту №1, що відображений в додатку №3 до висновку, оскільки цей варіант забезпечує розумний баланс інтересів сторін як співвласників. При прийнятті цього рішення суд враховує, що вказаний вище варіант експертизи не завдає шкоди раціональному використанню земельної ділянки, не позбавляє можливості кожного із співвласників користуватись своєю частиною земельної ділянки, враховуючи проходи до будинку, споруд та на вулицю. У зв`язку з наведеним вище суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та задовольняє позов в повному обсязі. Суд відхиляє твердження відповідача [PERSON] про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору згідно ч. 2 ст. 255 ЦПК України виходячи з наступного. У пункті третьому рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/20002 зазначено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Сам факт звернення особи до суду з позовом може свідчити про наявність між сторонами неврегульованих у добровільному порядку питань. Що стосується судових витрат, то суд виходить з наступного. Положеннями\~ст. 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі\~статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої-третьої\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч.8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Частиною третьою\~статті 137 ЦПК України\~встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч.4\~ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 ЦПК України\~). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. З наданих до суду доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Стахурловим І.І. (а.с. 39), ордером про надання правничої (правової) допомоги (а.с.38), договором про надання професійної правничої допомоги, укладеним 17 липня 2023 року між адвокатом Стахурловим І.І. та [PERSON] (а.с. 39), розрахунком оплати адвоката за надання професійної правничої допомоги від 03.04.2024 року, де зазначено перелік наданих послуг, зокрема складання позовної заяви про виділ в натурі майна - 2500 грн.. складання уточненої позовної заяви 1500 грн., представництво адвоката в суді першої інстанції 7000 грн, всього на загальну суму 11000,00 грн. (а.с. 206), квитанціями про оплату послуг адвоката в розмірі 11000 грн. (а.с. 207-209). Судом досліджено опис наданих послуг на виконання укладеного договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, а також взято до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У прохальній частині уточненої позовної \~заяви\~від 30.01.2024 сторона позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача всі документально підтверджені судові витрати (а.с.161). Розподіл судових витрат регламентується\~статтею 141 ЦПК України, згідно частини шостої якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Судом встановлено, що відповідач, відповідно до виписки з акту огляду медико - соціальною експертною комісією є особою з інвалідністю II групи. З огляду на вказане, враховуючи, що позов задоволено, а відповідач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати судового збору на підставі\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 1073,00 грн. підлягає компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, беручи до уваги предмет спору, його ціну, те, що справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, з врахуванням матеріального стану відповідача , який є особою з інвалідністю , а також заперечення сторони відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, суд, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу до 6 000 грн., оскільки такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідатиме критеріям, закріпленим\~ЦПК України. Також з відповідача підлягають стягненню на користь позивача вартість проведеної експертизи в розмірі 21986,16 грн. Посилання представника відповідача на відсутність акту приймання виконаних робіт та на не відповідність квитанцій про оплату адвокатських послуг вимогам законодавства носить ознаки надмірного формалізму, а тому судом до уваги не приймаються. На підставі викладеного,

Outcome: approved