Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-05 00:00:00

23.01.2024 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління служби безпеки України в Одеській області до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користування службовим приміщенням, в якій позивач просить суд: - усунути перешкоди державі в користуванні Центральним управлінням Служби безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області службовим житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору дарування спірного майна від 24.05.2018 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі №405; - усунути перешкоди державі в користуванні Центральним управлінням Служби безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області службовим житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.05.2018 року, індексний номер 41257032; - усунути перешкоди державі в користуванні Центральним управлінням Служби безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області службовим житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом звільнення приміщення [PERSON] з спірного житлового приміщення без надання іншого приміщення та його повернення за актом приймання-передачі Управлінню Служби безпеки України в Одеській області; - стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрати зі сплати судового збору у сумі 9084,00 грн. В обґрунтування позову, прокурором стверджується, що під час вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері забезпечення житлом військовослужбовців встановлено факт порушення вимог законодавства України під час використання військового майна державного житлового фонду на території Одеського гарнізону. Встановлено, що на підставі клопотання Управління Служби безпеки України в Одеській області (Управління СБУ в Одеській області) від 16 березня 2004 року №25/906 Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05 квітня 2004 року № 448 до числа службових жилих приміщень Управління СБУ в Одеській області включено, зокрема, квартиру [ADDRESS] . У подальшому на підставі клопотання начальника Управління СБУ в Одеській області від 13 травня 2004 року № 25/1502 Приморська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради видала Розпорядження від 15 червня 2004 року № 1780 «Про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», відповідно до якого [PERSON] , як співробітник Управління СБУ в Одеській області, у 2004 році отримала ордер серії ПР № 0915 на склад родини чотири особи на службову житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На підставі розпорядження органу приватизації від 28 жовтня 2013 року № 220513 чоловіком [PERSON] - [PERSON] спірне житлове приміщення приватизоване, а Департаментом міського господарства Одеської міської ради на ім`я [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво від 28 жовтня 2013 року № 19-26154 про право власності (спільну) на квартиру. У грудні 2017 року Заступник військового прокурора Одеського гарнізону звернувся до суду в інтересах Центрального управління Служби безпеки України (Центральне управління СБУ) та Управління СБУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування розпорядження та визнання свідоцтва про право власності недійсним, з підстав того, що за відсутності клопотання УСБУ в Одеській області про виключення квартири [ADDRESS] з числа службових та відповідного рішення Київської районної адміністрації Одеської міської ради, 28.10.2013 органом приватизації всупереч вимогам ст. 41 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 6 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженої Постановою Ради Міністрів УРСР №37 від 04.02.1988, винесено Розпорядження №220513 про безоплатну передачу у власність [PERSON] , як уповноваженому власнику квартири, спірного житлового приміщення. Відтак, розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013, винесене Департаментом міського господарства Одеської міської ради, про передачу [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є незаконним та підлягає скасуванню, а свідоцтво про право власності від 28.10.2013 №19-26154, видане на його підставі, - недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2019 у справі №520/15600/17, залишеним без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2023, вказаний позов прокурора задоволено; визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 28 жовтня 2013 року №220513 про передачу [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради; визнано недійсним свідоцтво від 28 жовтня 2013 року №19-26154 про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради. За наслідком чого, прокурор вказує, що є доведеним і не підлягає додатковому доказуванню встановлений судом факт, що квартира [ADDRESS] , вибула з числа службових жилих приміщень поза волею Центрального управління Служби безпеки України, Управління СБУ в Одеській області. На виконання Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2019 у справі №520/15600/17 Департаментом міського господарства Одеської міської ради видано наказ №01-57/468вих від 10.07.2023 «Про скасування розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013», згідно п. 1 якого визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації від 28.10.2023 №220513 про передачу [PERSON] та [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Разом з цим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що квартира загальною площею 92,6 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , до теперішнього часу належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування № 405 від 24.05.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Приймаючи викладене, прокурор вказує, що [PERSON] прийнято вказане нерухоме майно в дар, від особи, яка не мала право на вчинення відповідного правочину, не належним чином набула дане майно у власність, а спірне майно незаконно вибуло з числу службових приміщень. Також прокурор у позові вказує, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні службовим житловим приміщенням державою в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України в Одеській області, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки спірний об`єкт нерухомості до теперішнього часу, як вважає [PERSON] , належить йому на праві приватної власності. Дані обставини, стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи ж суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.01.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 28.02.2024 року до суду в електронній формі надійшла заява від представника відповідача [PERSON] адвоката Гайдай О.М. про ознайомлення з матеріалами справи, а 08.03.2024 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача [PERSON] 15.04.2024 року до суду від позивача Управління Служби безпеки України в Одеській області надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, шляхом додаткового включення вимог про: витребування спірного майна у вигляді квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233611251101) загальною площею 92,6 кв. м, з незаконного володіння [PERSON] на користь Держави в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області; встановлення порядку виконання рішення. 29.04.2024 року судом у підготовчому судовому засідання прийнято вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду, яка була підтримана прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону. Крім того, 15.04.2024 року представник позивача Управління служби безпеки України в Одеській області надав до суду клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати: з канцелярії Київського районного суду міста Одеси матеріали цивільної справи №520/15600/17 за позовною заявою Заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Центрального Управління Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Одеській області до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності; з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №233611251101 щодо нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Представник позивача в обґрунтування вказаного клопотання послався на необхідність витребування вказаних доказів для підтвердження доводів викладених в обґрунтування позову, що також забезпечить повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи. У підготовче судове засідання призначене на 29.05.2024 року з`явились представник Управління служби безпеки України в Одеській області та прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, які вказане клопотання підтримали та просили суд задовольнити. Судом у підготовчому судовому засіданні 29.05.2024 року без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено задовольнити вказане клопотання в частині витребування з Київського районного суду міста Одеси матеріалів цивільної справи №520/15600/17 за позовною заявою Заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Центрального Управління Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Одеській області до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності, для огляду в судовому засіданні. За насідком розгляду вказаного клопотання в іншій частині, судом 29.05.2024 року постановлено ухвалу, якою витребувано з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи №233611251101 щодо нерухомого майна квартири [ADDRESS] . 01.07.2024 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані судом докази з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради. 25.09.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні, без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 06.11.2024 року о 09 год. 30 хв. До судового засідання призначеного на 06.11.2024 року з`явились: - прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Нейкова Т.М. та представник позивача Управління Служби безпеки України в Одеській області Безверхий А.М., які позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Від відповідача [PERSON] наявна в матеріалах справи заява, подана через представник, про розгляд справи за її відсутності. Щодо сповіщення відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю №419117 від 24.01.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідача, оскільки останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення [PERSON] про розгляд справи і дати, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судової повістки, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу місця проживання відповідача. Однак, поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідача, у тому числі судова повістка повідомлення про розгляд справи призначеного на 06.11.2024 року, була повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, відповідач [PERSON] про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином згідно з приписами статті 128 ЦПК України, однак,\~у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Підстави для відкладення судового засідання судом у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлені. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~(далі\~Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до\~ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі\~ст. 12-2 вказаного Закону\~в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі\~ст. 26 вказаного Закону\~правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до\~Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Приймаючи викладене, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 06.11.2024 року за відсутності відповідачів по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів. Заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали даної цивільної справи, оглянувши матеріали цивільної справи №520/15600/17, суд вважає позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління служби безпеки України в Одеській області, підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05 квітня 2004 року № 448 за клопотанням Управління СБУ в Одеській області від 16 березня 2004 року № 25/906 до числа службових жилих приміщень Управління СБУ в Одеській області включено, зокрема, квартиру [ADDRESS] . Будинок, у тому числі квартира [ADDRESS] , будинку за будівельним номером № [NUMBER] (поштова № [NUMBER] ), по [ADDRESS] , згідно із даних журналу обліку службових жилих приміщень Київської районної адміністрації Одеської міської ради належить Управління СБУ в Одеській області. Приморська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради 15 червня 2004 року видала розпорядження № 1780 від «Про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам» відповідно до якого [PERSON] , як співробітник Управління СБУ, на склад родини чотири особи (вона; чоловік [PERSON] , сини: [PERSON] та [PERSON] , отримала ордер на службову житлову квартиру [ADDRESS] , ордер серії ПР № 0915. На підставі зазначених документів [PERSON] зі своєю сім`єю вселилася у зазначену службову квартиру. Також судом встановлено, що [PERSON] , після отримання 21.06.2004 року ордеру на службову житлову квартиру [ADDRESS] , ордер серії ПР № 0915, була зареєстрована за вказаною адресою житлового приміщення, а також: 12.07.2004 року її чин [PERSON] , а 20.07.2004 року її чоловік [PERSON] . У подальшому [PERSON] та [PERSON] було ініційовано зміну особистого рахунку на вказану жилу площу з [PERSON] , на яку було видано службовий ордер серії ПР № 0915, на її чоловіка [PERSON] . За наслідком чого, 30 вересня 2013 року Київською районної адміністрацією Одеської міської ради винесено розпорядження №465 від 30.09.2013 року на підставі якого змінено наймача вказаної квартири [ADDRESS] , на [PERSON] , тобто було змінено наймача службової квартири на особу, яка за повідомлення УСБУ в Одеській області ніколи не проходила службу в УСБУ в Одеській області. 01 жовтня 2013 року за №2819/064 начальником відділу обліку та розподілу житлової площі Київської районної адміністрації Одеської міської ради [PERSON] , на підставі розпорядження №465 від 30.09.2013 року, видано розпорядження на право оформлення договору найму, яким визнано [PERSON] такою що втратила право користування жилим приміщенням [ADDRESS] . 21.10.2013 року [PERSON] , від імені якого по довіреності дія син [PERSON] , звернувся до органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради про передачу квартири [ADDRESS] , у приватну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках.. 22.10.2013 року [PERSON] надав до органу приватизації заяву про виключення його з числа осіб, що здійснюють приватизацію квартири [ADDRESS] , у відповідності до якого [PERSON] також просив здійснити приватизацію даної квартири лише на ім`я [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. Також про відмову від приватизації [PERSON] було надано нотаріально посвідчену заяву від 08.10.2013 року, зареєстровану в реєстрі за №4748. 28 жовтня 2013 року на підставі заяви [PERSON] та інших документів, органом приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради видано розпорядження № 220513 про передачу зазначеної квартири [ADDRESS] , у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. 28.10.2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на ім`я [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво за № [NUMBER] про право власності [PERSON] та [PERSON] на зазначену квартиру в рівних частках. В подальшому, [INFO] [PERSON] помер, за наслідком чого відкрилась спадщина у тому числі на належну останньому частку квартири [ADDRESS] . 19.05.2017 року [PERSON] надав до приватного нотаріуса в межах спадкової справи заведеної до майна померлого [PERSON] , заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь дружини померлого [PERSON] . 14.05.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець А.Ю. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №142, на підставі якого [PERSON] прийняла у власність в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] частку квартиру [ADDRESS] . Тієї є жати, вказаним приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації, на підставі виданого свідоцтва було зареєстровано за [PERSON] право власності на частку квартиру [ADDRESS] . За наслідком чого, починаючи з 14.05.2018 року [PERSON] набула у власність та стала одноособовим власником квартири [ADDRESS] , на підставі: свідоцтва за № [NUMBER] про право власності від 28.10.2013 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2018 року за р.№142. Разом з тим, відповідно до листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25 квітня 2017 року № 764/0111 спірна квартира [ADDRESS] із числа службових адміністрацією не виключалась та на час виготовлення цього листа перебуває у зазначеному статусі. За наслідком викладених обставин, у грудні 2017 року, Заступник військового прокурора Одеського гарнізону звернувся до суду в інтересах Центрального Управління Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Одеській області до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - визнати незаконним та скасування розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. про передачу [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради; - визнати недійсним свідоцтво №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Даний позов перебував на розгляді в Київському районному суді міста Одеси в межах справи №520/15600/17, за наслідком розгляду якої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. про передачу [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Визнано недійсним свідоцтво № [NUMBER] від 28.10.2013р. про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. 29 жовтня 2021 року Управління Служби безпеки України в Одеській області, до якого у червні 2022 року приєдналося Центральне управління СБУ, звернулося із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, у якій просили скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий апеляційний розгляд. За наслідком розгляду вказаної касаційної скарги, Верховним Судом 01 березня 2023 року ухвалено постанову, якою касаційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області, до якого приєдналося Центральне Управління Служби безпеки України, задоволено частково. Касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року скасовано. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року залишено в силі. Отже, 01.03.2023 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року по справі №520/15600/17, набрало законної сили, з дати чого розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. про передачу [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради скасовано, а свідоцтво №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру що знаходиться за адресою [ADDRESS] , видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради визнано недійсним. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року та постановою Верховного Суду від 01.03.2023 року по справі №520/15600/17, підтверджуються вищевикладені встановлені судом у даному рішенні обставини, які додатково підтверджуються оглянутими судом документами наявними в матеріалах справи №520/15600/17. Також у відповідності до рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року та постанови Верховного Суду від 01.03.2023 року по справі №520/15600/17, судами встановлено, що серед поданих [PERSON] та [PERSON] документів на приватизацію наявна довідка, видана ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» від 21 жовтня 2013 року №21/10/13, згідно із якою спірна квартира перебуває на балансі ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» та не є службовою. Проте інформація, що міститься у вказаній довідці ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» не відповідає дійсності, оскільки жодних доказів того, що зазначена квартира виключена з числа службових або знаходиться на балансі ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» суду не надано. Додатково встановлено, що у\~матеріалах справи є лист представництва внутрішньої безпеки в Одеській області Управління внутрішньої безпеки СБУ (територіальний підрозділ функціонального підрозділу Центрального управління СБУ) від 29 березня 2017 року, реєстр. № 9/14-787 «Щодо заволодіння військовим майном», яким воно в порядку статті 214 КПК України повідомило Військову прокуратуру Одеського гарнізону Південного регіону України про можливий факт привласнення службової квартири Управління СБУ в Одеській області шляхом шахрайства та зловживання службовим становищем військовослужбовцями. Верховний Суд констатував, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що спірне розпорядження від 28 жовтня 2013 року № 220513 про безоплатну передачу у власність [PERSON] зазначеної квартири винесено за відсутності клопотання Управління СБУ в Одеській області про виключення квартири [ADDRESS] з числа службових та відповідного рішення Київської районної адміністрації Одеської міської ради, органом приватизації всупереч вимогам статті 41 Конституції України, статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженої постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Додатково підтверджено фактичні обставини справи, що згідно із розпорядженням від 01 жовтня 2013 року № 2819/064 громадянина [PERSON] визнано наймачем спірної квартири, а [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Частинами 4,5 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у постанові від 19.12.2019 року по справі №520/11429/17. У п. 47 постанови Верховного Суду №761/29966/16-ц від 18.12.2019 року зазначено, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Враховуючи зазначене, оскільки постанова Верховного Суду від 01.03.2023 року, якою залишено без змін рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року по цивільній справі 520/15600/17, стосується того ж самого спірного об`єкту нерухомості, між тими самими сторонами по справі, а також приймаючи що висновки судів викладі у вказаних рішень не спростовувались відповідачами по справі в даній справі, судом, у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України, під час розгляду цієї справи приймаються вищевказані встановлені обставини та висновки, як преюдиційні та не ставляться під сумнів. В подальшому, на виконання вказаного рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року по справі №520/15600/17, яке набрало законної сили, Департаментом міського господарства Одеської міської ради 10.07.2023 року видано рішення за вих. №01-57/468 «Про скасування розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013 року», яким визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації від 28.10.2013 року за №220513 про передачу [PERSON] та [PERSON] у приватну власність квартиру [ADDRESS] . За наслідком чого, приймаючи вищевикладене, слід вважати встановленим, що квартира [ADDRESS] є власністю держави, яке у відповідності до розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05 квітня 2004 року № 448 включено до числа службових жилих приміщень Управління СБУ в Одеській області, яке як регіональний орган підпорядковане Центральному управлінню Служби безпеки України. В подальшому дане житлове приміщення на підставі ордеру серії ПР № 0915 та виданого на підставі нього розпорядження Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради № 1780 від 15.06.2004 року, надано у користування працівникові - [PERSON] та членам її сім`ї. Також є встановленим і не підлягає додатковому доказуванню, що [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , а дане службове житлове приміщення вибуло з числа службового житлового приміщення, на підставі протиправної приватизації цього майна за заявою [PERSON] , та виданих на підставі цієї приватизації: розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. про передачу [PERSON] у приватну власність квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , і виданого свідоцтва №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру що знаходиться за адресою [ADDRESS] які в свою чергу рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року по справі №520/15600/17 яке набрало законної сили, визнанні незаконними, за наслідком скасовано і визнано недійсним відповідно. У відповідності до наявних матеріалах справи доказів вбачається, що починаючи з 31.03.2017 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Однак, у відповідності до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що [PERSON] продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] . Отже, [PERSON] був вселений і зареєстрований до даного житлового приміщення, як член особи наймача, на ім`я якої видано ордер на зайняття службового приміщення. Поряд з цим, судом також встановлено, що після набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі виданого свідоцтва №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності на житло внаслідок вказаної приватизації і свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] виданого 14.05.2018 року за №142, остання вчинила дії з її відчуження. Так, 24.05.2018 року [PERSON] уклала з сином [PERSON] договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А.Л., зареєстрований в реєстрі за №405, за умовами якого [PERSON] передала в дар, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Тієї ж дати, вказаним приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації, за наслідком вчиненої нотаріальної дії з посвідчення зазначеного договору дарування, було видано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №41257032 від 24.05.2018 року, на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 233611251101. Приймаючи викладене, в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме\~її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб\~або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені,\~не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно\~від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог\~або відмову в їх задоволенні. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії,\~яка це право порушує. Статтею 316\~ЦК України\~передбачено,\~що правом\~власності є\~право особи\~на річ\~(майно),\~яке вона\~здійснює відповідно\~до закону\~за своєю\~волею,\~незалежно від\~волі інших\~осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є 1) наявність у позивача права власності та 2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ч.2 ст16\~ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, у частині другій статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним, та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 р. у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30.01.2019 р. у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У пункті 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 р. у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) звернуто увагу на те, що: «Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2019 р. у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 15.10.2019 р. у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19), від 22.01.2020 р. у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 01.02.2020 р. у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).\~ \~Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі №\~521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 року по справі №520/8065/19 здійснено висновок, що частинами першою, другою статті 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача за відплатним договором. Водночас з огляду на висновок про безвідплатність набуття майна зазначені норми не підлягають застосуванню у цій справі. Натомість застосовується стаття 387 та частина третя статті 388 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним за безвідплатними договорами. У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд зазначає, що виходячи зі встановлених обставин, що службове жиле приміщення - квартира [ADDRESS] , яка була передана у користуванні [PERSON] та членам її сім`ї, в подальшому протиправно вибула з числа службового житлового приміщення, на підставі незаконної приватизації цього майна за заявою [PERSON] , а видані за наслідком цієї приватизації: розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. є скасованим, видане свідоцтво №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності [PERSON] та [PERSON] на цю квартиру визнано недійсним, на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року по справі №520/15600/17, суд доходить до висновку, що дане службове житлове приміщення незаконно вибуло з власності держави в особі позивачів. Судом також враховується, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення у Службі безпеки України права власності на спірну квартиру майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на державному бюджеті, належить їй на праві оперативного управління. З урахуванням вищенаведеного, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності не може бути підставою для висновку про відсутність самого права та неможливість захисту прав власника. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 10.04.2019 у справі №522/4689/16-ц (провадження № 61-40462св18). Отже, враховуючи, що розпорядження органу приватизації №220513 від 28.10.2013р. скасовано, а видане свідоцтво №19-26154 від 28.10.2013р. про право власності визнано недійсним, а відтак підстави набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] в рівних частках тобто по 1/2, скасовані, суд доходить до висновку, що подальші дій з набуття [PERSON] іншої частки даної квартири в порядку спадкування за законом, як і набуття [PERSON] права власності на дане майно від [PERSON] на підставі безвідплатного правочину - договору дарування від 24.05.2018 року за р.№405, відбувалось як від осіб, які не набули прав на дане майно. Таким чином, вимоги позивача про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] нерухомого майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233611251101, на користь Держави в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області, є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Щодо вимоги прокурора про визнання недійсним договору дарування від 24.05.2018 року за р.№405, суд вважає не обґрунтованою та не підлягаючою до задоволення, приймаючи, що для відповідного витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Щодо позовних вимог про\~скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №41257032 від 24.05.2018, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняк Андрія Леонідовича, як суб`єктом державної реєстрації прав, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233611251101, враховуючи характер спірних правовідносин, то суд вважає, що\~в даному конкретному випадку, з метою реального і належного виконання прийнятого рішення у справі, усунення невизначеності щодо прав держави на службове житлове приміщення, така вимога є ефективним (належним) способом захисту, задоволення вказаної позовної вимоги\~у практичному аспекті зможе забезпечити і гарантувати державі відновлення порушеного права. Щодо вимоги про усунення перешкод Державі у користуванні Центральним управлінням Служби безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Одеській області службовим житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом звільнення приміщення [PERSON] зі спірного житлового приміщення без надання іншого приміщення та його повернення за актом приймання-передачі Управлінню Служби безпеки України в Одеській області, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 123 ЖК України, порядок користування\~службовими жилими\~приміщеннями встановлюється\~цим Кодексом\~та іншими\~актами законодавства\~України. У відповідно\~до пунктів\~14,\~15\~Положення про\~порядок надання\~службових жилих\~приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Пунктом 34 вказаного Положення врегульовано, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Статтею 124 ЖК України встановлено що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Приймаючи викладене, суд зазначає, що спірна квартира [ADDRESS] , є службовим житловим приміщенням, та протиправно вибула з даного обліку поза волею держави в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління СБУ в Одеській області. [PERSON] був вселений і зареєстрований до спірного службового житлового приміщення, як член сім`ї наймача [PERSON] , на ім`я якої було видано ордер на зайняття службового приміщення, яка в свою чергу у відповідності до встановлених обставин у рішенні Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01.03.2023 року, була визнана такою, що втратила право користування даним приміщенням, а також як встановлено судом в даній справі була знята з реєстраційного обліку за даною адресою. Додатково, як вже було встановлено рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01.03.2023 року, [PERSON] були вчинені дії зі зміни особистого рахунку на вказану жилу площу з [PERSON] , як нового наймача, який в свою чергу не мав право на укладення відповідного договору відносно даного житлового приміщення, як службового. Приймаючи викладене, характер спірних правовідносин, суд вважає, що вчинені [PERSON] дії свідчать про особисте волевиявлення спрямоване на припинення її прав на дане службове житлове приміщення. Також, позивачем повідомлено, що у 2004 році [PERSON] переведена для подальшого проходження військової служби до Департаменту розвідки СБУ у м. Київ, тобто до іншого населеного пункту. Враховуючи викладене, право на отримання та користування відповідачами спірною службовою квартирою виникло та існувало на зазначених законних підставах під час проходження [PERSON] служби у УСБУ в Одеській області, проте, таке право користування спірною квартирою нею втрачено у 2004 році. Дані обставини стороною відповідачів не оспорювались, а [PERSON] надаючи заяву про розгляд справи за її відсутності, не надано жодних заперечень проти невизнання даних обставин. Приймаючи викладене, суд вважає встановленим, що [PERSON] втратила право на зайняття службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , з припиненням якого втрачає відповідне право [PERSON] , а також приймаючи одночасне витребування у нього даного житлового приміщення, як такого, що набуто ним у власність від особи, яка не мала права на його відчуження. За наслідком чого, вимога прокурора в даній частині вимог про звільнення [PERSON] спірного службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , без надання іншого приміщення та його повернення за актом приймання-передачі Управлінню Служби безпеки України в Одеській області, в порядку усунення перешкод у користуванні даним приміщенням, є обґрунтованою та підлягаючою до задоволення. У відповідності до п.п. 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За наслідком чого, з метою належного виконання даного рішення суду та ефективного захисту порушених прав позивачів, суд вважає за доцільне одночасно встановити порядок виконання даного рішення суду в цій частині вимоги, у відповідності до якого, рішення суду після набрання законної сили, є підставою для зняття [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з реєстраційного обліку з житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Стосовно правомірності втручання у право власності відповідачів, суд зазначає наступне. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями\~статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята\~статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга\~статті 328 ЦК України). Розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388 ЦК України\~у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Вказані висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року по справі №461/12525/15-ц. У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/13358/17 (провадження №61-17833св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок, а саме що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме\~від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява\~№58255/00). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява№19009/04). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02). Приймаючи викладене, суд зазначає, що факт вибуття спірного майна\~поза волею позивачів\~ підтверджується рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.06.2019 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 01.03.2023 року по справі №520/15600/17, яким визнано що спірна приватизація за наслідком якої чоловік [PERSON] та остання набули службове житлове приміщення у власність, була проведено незаконно. Також судом враховується, що спірна квартира вибула з власності держави, внаслідок протиправних дій відповідачів, що призвело до вибуття даного житлового приміщенні зі статусу службового житлового приміщення. Приймаючи характер спірних правовідносин, а також, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні, а також право на відповідне службове житло військовослужбовців та членів їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання, приймаючи введений в Україні воєнний стан, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що втручання у право володіння і користування відповідачем\~ [PERSON] спірним майном, здійснюється згідно із законом і легітимною метою, враховуючи введений на території України воєнний стан Крім того,\~задоволення даного\~позову не\~свідчить про\~порушення принципу\~«пропорційності» за\~наслідком витребування\~спірного житлового\~приміщення у\~відповідача [PERSON] \~та повернення\~у державну\~власність вказаного майна, яке вибуло із такої власності незаконно, оскільки [PERSON] набуто спірне майно у приватну власність на підставі договору дарування спірного майна від 24.05.2018, зареєстрованого в реєстрі за №405, безоплатно, що не свідчить про понесення останнім «індивідуального і надмірного тягаря». У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 349283533 від 05.10.2023 року, [PERSON] належить на праві власності двокімнатна квартира площею 55,9 кв.м., за адресою [ADDRESS] , що свідчить про наявність в останнього іншого житлового приміщення. Отже, з огляду на характер спірних правовідносин в сукупності та застосовані правові норми, суд доходить до висновку про відсутність обставин, що свідчать про невідповідність заходу втручання держави у право власності і користування відповідачем нерухомим майном. Також судом враховується, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене суд зазначає, що відповідачами під час розгляду справи не було висловлено жодних заперечень проти висловлених позивачем обґрунтувань позову, як і не надано жодних доказів в їх спростування. У\~відповідності до\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. \~Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. \~Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. \~При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління служби безпеки України в Одеській області до [PERSON] , [PERSON] , в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння,\~скасування рішення\~про державну\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень,\~ звільнення приміщення\~без надання\~іншого приміщення, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У задоволенні позовних вимог про усунення\~перешкод у\~користуванні службовим\~приміщенням шляхом\~визнання договору\~недійсним, слід відмовити. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з кожного з відповідачів підлягає стягненню на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону судовий збір сплачений останнім, пропорційно до задоволених позовних вимоги до кожного з відповідачів, а саме: з [PERSON] підлягає стягненню - 4542 гривні 00 копійок (3028,00 + 3028,00/2 = 4542,00), а з [PERSON] 1514,00 (3028,00/2); а також з кожного з відповідачів на користь держави недоплачений позивачем судовий збір за вимогою майнового характеру по 1514,00 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial