Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-28 00:00:00

Представник Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 13.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №640/169-САФ03.16-2. Позичальник у встановлений строк не виконала свої зобов`язання, через що ПАТ "Укрсоцбанк" звернулось до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором №640/169-САФ03.16-2 від 13.06.2007 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2015 року у справі №487/10546/14-ц задоволено позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 240578,01 грн. Станом на дату звернення до суду рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, позичальником не виконано, заборгованість за кредитним договором №640/169-САФ03.16-2 від 13.06.2007 року не погашена. У зв`язку з чим, позивач змушений звертатись до суду з позовною заявою. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. 06.08.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.08.2024 року здійснено перехід з розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи до загального підготовчого провадження. 18.10.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів по справі. Ухвалою суду від 18.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 29.10.2024 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Представник позивача до судового засідання не з`явилась , в позовній заяві просив розглядати справу за відсутності представника позивача. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, причини не неявки суду не повідомлено. Відповідно до частини 2\~статті 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб,що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами,але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Судом установлено, що 13.06.2007 року між АКБСР "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №640/169-САФ03.16-2. 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства "Альфа-Банк" та єдиним акціонером "Акціонерно-комірційного банку соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" затверджено рішення про реорганізацію АТ "Украсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк". Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», що підтверджується Витягом з державного реєстру банків про внесення відповідного запису 01 грудня 2023 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2015 року у справі №487/10546/14-ц задоволено позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 240578,01 грн. Рішення набрало законної сили. У ході судового розгляду представником відповідача не надано належних доказів щодо виконання [PERSON] судового рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2015 року. Одним із загальних принципів судочинства, закріплених в ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.2,18 ЦПК України є обов`язковість судових рішень. Зокрема, судові рішення,що набрали законної сили,є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування(преюдиційність)судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Також статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з 11 вересня 1997 року в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі\~-\~Конвенція)\~згідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року по справі № 127/9870/16-ц. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v.\~Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 констатував, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд виходить з того, що ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання за кредитним договором у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення та 3% річних від простроченої суми. В цій справі судом достовірно встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 640/169-САФ03.16-2 від 13.06.2007 року. Як встановлено судом, заборгованість за зазначеним кредитним договором боржником до цього часу не сплачена, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2015 року не виконано. Розмір зобов`язань відповідача [PERSON] перед банківською установою визначений судовим рішенням, яке вступило в законну силу. Відповідно до розрахунку загальна заборгованість [PERSON] за період з 22.02.2019 року по 22.02.2022 року становить 82923,70 гривень, що складаються з: 21671,79 гривень - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість; 61251,90 гривень - сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість. Таким чином, оскільки суду не надано доказів, що відповідачем [PERSON] фактично виконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № 640/169-САФ03.16-2 від 13.06.2007 року, підтвердженого рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2015 року відбулось, позивач як кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України . Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved