Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача. Уповноважений представник позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О. М., 17.06.2024 року (вх. № 14110) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований у системі «Електронний суд» 14.06.2024 року) з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, у якій просить суд: -стягнути з відповідача заборгованість за договором № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року у розмірі 17 245 грн. 88 коп. на користь позивача; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору у сумі 2 422 грн. 40 коп. та правничої допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.04.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Договір № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідач не виконала свої зобов`язання, що передбачені умовами кредитного договору, як своєчасне повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором. 22.02.2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сірко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «Сірко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] , за Договором № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. У подальшому, 05.02.2024 року, ТОВ «Сірко Фінанс», та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20240205/1, згідно якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Сірко Фінанс», включно і до [PERSON] , за договором № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. На підставі викладеного сторона позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17 245 грн. 88 коп. (а.с. 1-6). ІІ. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 47). Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 17.06.2024 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі (а.с. 48). Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 04.07.2024 року (а.с. 49). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.07.2024 позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 50-51). 12.07.2024 року (вх. № 16550) від уповноваженого представника позивача - адвоката Бачинського О. М. надійшла письмова заява (документ сформований у системі «Електронний суд» 11.07.2024 року) про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 54). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.07.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 59-61). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.08.2024 року клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовною заявою ТОВ «ФК Артеміда-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання коштів в умовах споживчого кредиту - залишено без задоволення (а.с. 67-68). ІІІ. Позиція учасників справи. 3.1. Щодо відзиву на позовну заяву. 13.09.2024 року (вх. № 20871) від уповноваженого представника відповідача [PERSON] адвоката Кушпети І. В. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 02.09.2024 року) (а.с. 78-85). Із змісту вказаного відзиву вбачається, що з позовними вимогами сторона відповідача не згідна, просить суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позову. Зокрема вказано, що позивачем не надано доказів переходу прав вимог. Позивачем не доведено долученими до матеріалів доказами, перехід права вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс». Зокрема, щодо додатків такого вказано, що із матеріалів справи такі додатки не містять жодних даних, щодо укладеного договору згідно якого проводиться стягнення, ні дані самого відповідача [PERSON] , ні дані права вимоги, щодо розміру суми яка стягується. Вказані додатки до договору не містять усіх необхідних реквізитів, як і не містять фактично жодних умов до договору. Також вказано, що згідно долучених до матеріалів справи доказів підстав вважати, що за Договорами факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року та №20240205/1 від 05.02.2024 року відбулася передача права вимоги до відповідача, оскільки в наданих позивачем додатках до вказаних договорів факторингу відсутні будь-які відомості про відповідача [PERSON] , а всі вказані додатки до Договору є пустими бланками без заповнення в них відповідних граф з відповідними даними та не містять жодної інформації щодо істотних умов договору. Витяг з реєстру прав вимог № 20240205/1 від 31.05.2024 року, не є належним та допустимим доказом оскільки, виготовлений самим позивачем та не містить реквізитів двох стороні, та не вбачається згідно нього до якого договору він відноситься. Без підписів сторін договору факторингу є одностороннім та не містять будь-яких посилань на первинні документи, які б підверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор, в тому числі і за договором позики № 710792 від 19.04.2020 року. За таких обставин, твердження позивача про набуття ним права вимоги за Договором позики № 710792 від 19.04.2020 року до відповідача [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами. Також, в долученому позивачем до матеріалів справи укладеного 19.04.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] договорі № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, вбачається, що у такому документі відсутній електронного цифровий підпис у вигляді одноразового ідентифікатора, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Окрім цього вказано, що позивач не надав жодних первинних документів, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів первісним кредитором та факт користування відповідачем кредитними коштами. Так, вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованість заявлених вимог як відносно наявної у відповідача заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 710792 від 19.04.2020 року так і набуття прав вимоги за таким договором. Щодо заявлених витрат на правову допомогу вказано, що з Єдиного реєстру судових рішень, представник позивача адвокат Бачинський О. М. є представником в аналогічних справах, та заявлена сума не відповідає розумності їх розміру, з урахуванням складності справи та підлягає відмові. 3.2. Щодо відповіді на відзив. Уповноважений представник позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О. М., 18.09.2024 року (вх. № 21164) подав до суду письмову відповідь на відзив (документ сформований у системі «Електронний суд» 18.09.2024 року) (а.с. 90-97). Так, із змісту вказаної відповіді на відзив вбачається зокрема, що доводи відповідача та його представника про додатки до договору, котрі не містять жодних даних, є безпідставними, оскільки позивачем долучено погоджені між сторонами шаблони, котрі є додатками до даного договору факторингу від 22.02.2021 року. Вказано, що позивач надав суду разом із позовною заявою належні та допустимими докази відступлення, зокрема Витяг з реєстру боржників підписаний ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс» про перехід права вимоги по позичальнику [PERSON] по договору 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. ТОВ «Сіроко Фінанс», яке в свою чергу відступило право вимоги по [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» за договором позики на підставі підписаного сторонами та завірені печатками відповідного реєстру прав вимог, до яких внесена вимога у тому числі до [PERSON] за договором № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. Враховуючи викладене надано документи, зокрема Реєстр боржників підписаний ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про перехід прав вимоги у тому числі по позичальнику [PERSON] по договору 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. Щодо укладення (підписання) договору зазначено, що відповідно до п. 1.1. договору № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до вебсайту/ІТС товариства. Так, відповідач здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 5 000 грн. 00 коп. на поточний/картковий рахунок вказаний відповідачем при оформленні договору позики. Більше того, відповідач у п. п. 2 та 10 договору № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року, зазначила усі свої реквізити та персональні дані, необхідні для оформлення договору, та отримання кредиту. Відповідно доводи сторони відповідача, що «у такому договорі відсутній електронний цифровий підпис у вигляді одноразового ідентифікатора» є виключно домислами не підтвердженими належними і допустимими доказами. 3.3. Щодо заперечень на відповідь на відзив. 24.09.2024 року (вх. № 21549) від уповноваженого представника відповідача [PERSON] адвоката Кушпети І. В. до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 23.09.2024 року) (а.с. 114-119). Так, покликаючись зокрема на аргументи викладені у відзиві на позовну заяву, а також ознайомившись із відповіддю на відзив сторона відповідача не погоджується із стороною позивача та просить суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позову. 3.4. Щодо додаткових пояснень. Уповноважений представник позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О. М., 03.10.2024 року (вх. № 22349) подав до суду додаткові письмові пояснення, висловлені на заперечення сторони відповідача (документ сформований у системі «Електронний суд» 02.10.2024 року) (а.с. 140-145). Так, сторона позивача спростовуючи аргументи сторони відповідача, надаючи додаткові пояснення просить суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» задовольнити в повному обсязі. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Так, суд вважає необхідним зазначити, що згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. IV. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 19.04.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Договір № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 12-15). Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Згідно п. п. 1.1 п. 1 договору укладення договору здійснюється сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Згідно умов договору визначено, що сума кредиту складає 5 000 грн. 00 коп., строк кредиту 15 днів, процентна ставка - знижена складає 1, 90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, стандартна - складає 1, 90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Орієнтовна реальна річна процентна ставка - 693, 50% (за зниженою ставкою), та аналогічна за стандартною, орієнтовна загальна вартість кредиту 6 425 грн. 00 коп. Відповідно до п. п. 1.2 п. 1 договору, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки передбачені договором. Відповідно до п. п. 2.1 п. 2 договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, і яка зазначена у даному підпункті договору. Згідно п. п. 2.4 п. 2 договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) на користь клієнта. Відповідно до довідки про перерахування суми коштів за вих. № 1-2602 від 26.02.202 року стверджується, що 19.04.2020 року успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта у сумі 5 030 грн. 00 коп., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 53612373, призначення платежу: зарахування 5 000 грн. 00 коп. на карту [NUMBER] (а.с. 16). Також матеріали справи містять копію паспорта споживчого кредиту від 19.04.2020 року та досудову вимогу ТОВ «Лінеура Україна», яка направлялася [PERSON] із проханням погашення заборгованості за договором (а.с. 8, 9-10). 22.02.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», укладено договір факторингу № 015-220221, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» права грошової вимоги до боржника за договором № 710792 від 19.04.2020 року, а ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за договором № 710792 від 19.04.2020 року (а.с. 33-35). Вказане підтверджується також, витягом з акта прийняття-передання реєстру № 015-220221 прав грошових вимог, що відступаються клієнтом факторові відповідно до договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021 року (а.с. 101). Матеріали справи містять копію витягу з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22.02.2021 року, де вказано у тому числі [PERSON] (а.с. 19). 05.02.2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 20240205/1, згідно якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] за договором № 710792 від 19.04.2020 року (а.с. 38-41). Також матеріали справи містять копію реєстру прав вимог № 20240205/1 від 05.02.2024 року підписаний ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про перехід прав вимоги, у тому числі по позичальнику [PERSON] по договору № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року (а.с. 102-104). Так, у ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за договором № 710792 від 19.04.2020 року перейшло до позивача. Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором (виписка з особового рахунку) [PERSON] від 13.06.2024 року, з якого вбачається, що станом на 13.06.2024 року заборгованість останньої за договором № 710792 від 19.04.2020 року складає 17 245 грн. 88 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. - тіло кредиту; 9 725 грн. 00 коп. - залишок заборгованості по процентам за користування; 2 520 грн. 88 коп. (а.с. 17). Свого розрахунку заборгованості відповідач суду не надав. Також суд приймає до уваги, те що витягом із Державного реєстру фінансових установ підтверджується, що позивач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій (а.с. 21), також долучено свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» від 23.01.2020 року (а.с. 22). V. Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (постанова Верховного Суду від 11.01.2024 року у справі № 916/1247/23). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020 року. У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Також, відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20) від 12.01.2021 року: «електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині». Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. VI. Висновки суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. В контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді. У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Так, надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. У свою чергу відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги вцілому. Отже беручи до уваги те, що відповідач належним чином не виконувала умови договору, у зв`язку з чим вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення у повному обсязі. У той же час, суд не приймає до уваги та відхиляє аргументи сторони відповідача, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву, зокрема: 6.1. Щодо підписання договору. Так, суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 561/77/19 від 16.12.2020 року вказав, «якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Крім цього, абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. З копії договору № 710792 від 19.04.2020 року вбачається, що [PERSON] підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Окремо суд приймає до уваги п. 9. 8 договору, так, цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет клієнта для ознайомлення та підписання. договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону повідомлений останнім товариству в ІТС товариства. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору Отже про умови договору, зокрема щодо суми кредиту, строків кредиту, процентної ставки, орієнтовної загальної вартості наданого кредиту, а також щодо встановленого графіку платежів відповідач був ознайомлений належним чином, умови договору прийняв підписавши відповідний договір. Таким чином, з огляду на застосоване законодавство та викладені вище правові позиції, електронна форма договору прирівнюється до письмової, проте з певними особливостями щодо укладення таких договорів, тому суд вважає, що форма укладення договору 710792 від 19.04.2020 року у даному випадку дотримана. 6.2. Щодо перерахування грошових коштів. Матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору (здійснення відповідного алгоритму дій), шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, позивач перерахував грошові кошти на банківську картку відповідача. Вказане стверджується довідкою про перерахування суми коштів за вих. № 1-2602 від 26.02.202 року, згідно якої 19.04.2020 року успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта - відповідача у сумі 5 030 грн. 00 коп., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 53612373, призначення платежу: зарахування 5 000 грн. 00 коп. на карту [NUMBER] . 6.3. Щодо розрахунку заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі невиконання умов електронного кредитного договору, сума отриманого кредиту, проценти за користування ним та проценти за прострочення терміну повернення кредиту, підлягають примусовому стягненню в судовому порядку (відкриття виконавчого провадження, арешт майна та банківських рахунків, звернення стягнення на частину офіційного доходу). Окремо суд звертає увагу на пункти договору, які описані вище, якими, у тому числі спростовується односторонність арифметичних розрахунків позивача (щодо заборгованості), а також відсутність правових підстав для стягнення відповідних сум. Так, будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем суду не надано. На час розгляду справи в суді відповідач простроченої кредитної заборгованості не погасила. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували хоча б часткове належне виконання нею зобов`язань, взятих перед установою, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги вцілому. 6.4. Щодо відступлення права вимоги. Суд звертає увагу на те, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» надало суду разом із позовною заявою належні та допустимими докази відступлення ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс», зокрема надано витяг з реєстру боржників підписаний ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс» про перехід права вимоги по позичальнику [PERSON] по договору 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. Також надано витяг з акту акта приймання-передання відповідного реєстру прав грошових вимог від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Сіроко Фінанс» про перехід прав вимоги у тому числі по позичальнику [PERSON] по договору № 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. Також матеріали справи містять реєстр боржників підписаний ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про перехід прав вимоги у тому числі по позичальнику [PERSON] по договору 710792 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.04.2020 року. Також суд зазначає, що додатки (шаблони) до договору факторингу є погодженими між сторонами, котрі є невід`ємними додатками до Договору факторингу від 05.02.2024 року. VII. Судові витрати по справі. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 7.1. Щодо судового збору. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Оскільки позовну заяву подано через систему «Електронний суд», то до сплати судового збору необхідно застосувати коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Згідно платіжної інструкції № 586 від 14.06.2024 року (а.с. 46) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Так, з урахуванням коефіцієнту пониження, а також з огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено повністю, то на підставі ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений таким судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. 7.2. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача 7 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 5). Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: - копію договору про надання правової допомоги № 20240531.5 від 31.05.2024 року, укладеного між адвокатом Бачинським О. М. та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (а.с. 26-27); - копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1269270 (а.с. 7); - копію акта № 1 приймання-передачі наданих послуг від 14.06.2024 року (на загальну суму 7 000 грн. 00 коп.) (а.с. 28); - копію рахунку № 1 від 31.05.2024 року (на загальну суму 7 000 грн. 00 коп.); - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477 Бачинського О. М. (а.с. 45). Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21). Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17). Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved