Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-03 00:00:00

[PERSON] , 23 жовтня 2024 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи. Посилається на те, що [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] . [PERSON] , проживав та помер в м.Євпаторія Автономної Республіки Крим. Після отримання довідки про смерть [PERSON] було отримано у відповідному відділі запису актів цивільного стану за місцем мешкання свідоцтво про смерть, оскільки без цього неможливо було поховання [PERSON] . В відділі запису актів цивільного стану на тимчасово окупованій території було отримано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 21.06.2024, але вказані документи (довідка, свідоцтво) видані на тимчасово окупованій території. Заявник не має можливості зареєструвати смерть [PERSON] у відповідних органах державної реєстрації, оскільки в нього відсутнє свідоцтво про його смерть, видане державним органом України. Так, заявник звернувся до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з питанням отримання належного свідоцтва про смерть [PERSON] та надав усі наявні у Заявника фотокопії документів, зокрема довідки про смерть №С-01823 від 21.06.2024, свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 21.06.2024, посвідчення про поховання реєстраційний номер [NUMBER] від 21.06.2024, паспорту громадянина України [PERSON] , фото з цвинтаря, але отримав письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 18.09.2024 №806/30.30-09, підставою відмови вказано що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, який не є підставою для державної реєстрації смерті. Також у усному порядку Заявнику рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для встановлення факту смерті батька з метою подальшого вирішення порушених ним питань. [PERSON] прохав встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , який народився в м.Київ [INFO] , був зареєстрований у [ADDRESS] та помер [INFO] в м.Євпаторія Автономної Республіки Крим, Україна у віці 88 років 29 жовтня 2024 року судом відкрито провадження по справі. Представник заявника адвокат Висота І.А. надала заяву про розгляд справи без її участі. Заяву підтримує у повному обсязі та прохає її задовольнити. Представник Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення. Встановлено, що родинні зв`язки між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції 06 грудня 2012 року в якому батьком заявника [PERSON] зазначено [PERSON] . [PERSON] проживав у [ADDRESS] , про що свідчить фотокопія паспорту громадянина України. Як зазначено вище заявник [PERSON] , є сином і спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] в м.Євпаторія Автономної Республіки Крим. Після отримання довідки про смерть №С-01823 від 21.06.2024 [PERSON] було отримано у відповідному відділі запису актів цивільного стану за місцем мешкання свідоцтво про смерть, оскільки без цього неможливо було поховання [PERSON] . В відділі запису актів цивільного стану на тимчасово окупованій території було отримано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 21.06.2024, а також для поховання отримано посвідчення про захоронення від 21.06.2024, але вказані документи (довідка, свідоцтво, посвідчення) видані на тимчасово окупованій території. Фотокопії документів доданих в якості додатків до заяви, а саме паспорту [PERSON] , довідки про смерть №С-01823 від 21.06.2024, свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 21.06.2024, посвідчення про захоронення від 21.06.2024, фото з цвинтаря, були надіслані заявнику його тіткою [PERSON] . Заявник звернувся до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, а саме за місцем своєї реєстрації до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з питанням отримання належного свідоцтва про смерть [PERSON] та надав усі наявні у Заявника фотокопії документів, зокрема довідки про смерть №С-01823 від 21.06.2024, свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 21.06.2024, посвідчення про поховання реєстраційний номер [NUMBER] від 21.06.2024, паспорту громадянина України [PERSON] , фото з цвинтаря, але отримав письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 18.09.2024 №806/30.30-09 щодо порушеного ним питання, а саме з приводу можливості державної реєстрації смерті у позасудовому порядку на підставі наявних у нього документів, при цьому, підставою відмови вказано що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, який не є підставою для державної реєстрації смерті. Також у усному порядку Заявнику рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для встановлення факту смерті батька з метою подальшого вирішення порушених ним питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. Тому для упорядкування документів і можливого вирішення питань з майном, заявник вимушений звертатися до суду з заявою про встановлення цього юридичного факту. Таким чином, у [PERSON] відсутнє свідоцтво про смерть його батька [PERSON] , яке є необхідним для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. За нормою ч.1\~ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.2\~ст.1 зазначеного Закону\~датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього\~Закону\~тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права,\~Конституції\~та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у п.7 ч.1 ст.1-1 надано визначення терміну «Тимчасово окупована територія», а саме - тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року визначений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, до якого внесено всю територію Автономної Республіки Крим. Отже, батько заявника помер у м.Євпаторія Автономної Республіки Крим, яке входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Таким чином, зазначене місце смерті батька заявника є фактично тимчасово окупованою територією України, а наявні у заявника документи, які підтверджують факт смерті [PERSON] , не відповідають вимогам законодавства України, оскільки їх було видано на тимчасово окупованій території України, визначеній Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року. Порядок встановлення факту смерті та її причин, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 1 Об/о), затвердженою наказом МОЗ України від 08 серпня 2006 року № 545. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання (ч.3 ст.17 Закону). Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть / форма № 1 Об/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть /форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Враховуючи викладене, наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Згідно з п.1 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. При відсутності підстав для державної реєстрації смерті, визначених Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи. Таким чином, законодавством визначено процедуру державної реєстрації смерті у даному випадку шляхом звернення до суду. Оскільки [PERSON] помер на території м.Євпаторія Автономної Республіки Крим, яке наразі тимчасово окуповане (загальновідома обставина), отримати необхідний документ задля реєстрації факту його смерті заявник не має можливості, тому вимушений звернутись до суду. Докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Доказами у цивільному процесі можуть бути зокрема письмові, речові та електронні докази. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23 лютого 2016, §142). Таким чином, названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені. Враховуючи зазначене, вважаємо що юридичний факт про те, що громадянин України [PERSON] , який народився в м.Київ [INFO] та був зареєстрований у [ADDRESS] помер [INFO] в м.Євпаторія Автономної Республіки Крим у віці 88 років підтверджується наявними у Заявника документами, які додаються до даної заяви. Положеннями ст.ст.293-294, 315-319 ЦПК України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Так, згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даному випадку йдеться про захист прав та законних інтересів заявника, що виникають із цивільних правовідносин, з метою забезпечення реалізації прав як фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою факту смерті близького родича заявника (батька) та які пов`язані із виникненням в останнього права на спадкування спадщини, яка залишилися після смерті [PERSON] . Можливість прийняття спадщини через орган нотаріату та взагалі оформлення спадкових прав тісно пов`язані з державною реєстрацією смерті [PERSON] , проведення якої повинне бути вчинено компетентним органом виконавчої влади України. Отже, право заявника на звернення до суду із даною заявою ґрунтується на зазначених вище нормах Цивільного кодексу та Цивільного процесуального кодексу України та інших нормах діючого законодавства. Стаття 317 ЦПК України встановлює особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 Цивільного процесуального кодексу України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно ч.2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для проведення державної реєстрації його смерті компетентним органом виконавчої влади України, отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразка та вирішення в подальшому питання щодо вступу до спадщини, оформлення належним чином спадщини. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що обставини заяви про встановлення юридичного факту (факту смерті) підтверджуються документами, що додаються до заяви, а також враховуючи, що у заявника не має можливості отримати свідоцтво про смерть батька - [PERSON] , громадянина України, який народився в м.Київ [INFO] , був зареєстрований у [ADDRESS] та помер [INFO] в м.Євпаторія Автономної Республіки Крим, Україна у віці 88 років,оскільки останній помер на тимчасово окупованій території, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved