Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-29 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернулась до суду із вище вказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з ПАТ «СК «ТАС» на користь [PERSON] страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті потерпілого у сумі 96000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 25.05.2024 року в період часу з 01 по 05 год на автодорозі сполученням Ясногород - смт Романів Житомирського району Житомирської області, автомобіль марки ВАЗ 2106, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] , здійснив виїзд за межі проїзної частини, внаслідок чого пасажир вказаного транспортного засобу - [PERSON] , [INFO] , загинув на місці. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди 25.05.2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024060470000159 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2106, д.н.з. [NUMBER] , на момент вчинення ДТП застрахована у ПрАТ "Страхова група "ТАС". В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі гр. [PERSON] , його близьким родичам, а саме: дружині [PERSON] , синові [PERSON] та дочці [PERSON] було завдано матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Таким чином, позивач через свого представника, повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернулась до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого. У відзиві на позовну заяву (а.с. 42-45) відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач станом на 08.10.2024 року не звертався до АТ «СГ «ТАС» для отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому законодавством, внаслідок чого, питання про виплату страхового відшкодування не розглядалося, а отже звернення позивача до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів є безпідставним, оскільки факту порушення, невизнання, або оспорювання прав, свобод чи інтересів з боку АТ «СГ «ТАС» не було. На даний час АТ «СГ «ТАС» відповідно до чинного законодавства України, не має підстав для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки позивачем не дотриманий передбачений законодавством порядок отримання страхового відшкодування та не надано доказів виникнення цивільно-правової відповідальності застрахованої особи, тобто вироку суду по кримінальному провадженню № 12024060470000159. Позивачем у порушення ст. 33-1 та ст. 35 Закону N? 1961-IV та не надано страховику жодних документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, також не надає документального підтвердження того, що по справі спірного ДТП завершене кримінальне провадження № 12024060470000159 та прийняте рішення, яке набрало законної сили. Одночасно із відзивом на позовну заяву стороною відповідача подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу обґрунтоване тим, що вимога позивача про стягнення 40000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та явно завищеною, оскільки справа не є складною, розглядається у спрощеному порядку, виходячи із розміру позовних вимог, а витрати на правничу допомогу 40000,00 грн є неспівмірними; окрім того, не надано доказів оплати даних витрат (а.с. 46). Також стороною відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням (вироком) по досудовому розслідуванню № 12024060470000159 (а.с. 47). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження просив відмовити. Щодо клопотання про зменшення витрат на правничу (правову) допомогу зазначив, що воно є передчасним. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про розгляд справи сповіщався належним чином (а.с. 32, 37). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.05.2024 року у період часу з 01 по 05 год на автодорозі сполученням Ясногород - смт Романів Житомирського району Житомирської області, автомобіль марки ВАЗ 2106, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] , здійснив виїзд за межі проїзної частини, внаслідок чого пасажир вказаного транспортного засобу - [PERSON] , [INFO] , загинув на місці, що підтверджується довідкою про причину смерті та свідоцтвом про смерть (зворот. а.с. 15-16). За фактом вказаної ДТП були внесені відомості до ЄДРСР з № 12024060470000159 від 25.05.2024 року; за даним фактом було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України (а.с. 12). У позовній заяві представник позивача зазначає, що на теперішній час по кримінальному провадженню № 12024060470000159 від 25.05.2024 року триває досудове розслідування, яке здійснювалось Відділенням поліції № 5 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, які, у свою чергу, матеріали справи передали до Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, якою затверджено обвинувальний акт та передано на розгляд до Романівського районного суду Житомирської області. На підтвердження чого стороною позивача до матеріалів справи долучено копію обвинувального акту (а.с. 13-15). Відповідно до Інформації про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого від 13.06.2024 року, на момент смерті [PERSON] до кола осіб першого ступеню споріднення входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (зворот а.с. 16). Померлий [INFO] [PERSON] являється чоловіком [PERSON] (зворот. а.с. 18) та батьком [PERSON] та [PERSON] (зворот а.с. 20, 22). Діти померлого [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від частки страхового відшкодування (а.с. 20, зворот. а.с. 21). Батьки померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] померли (зворот. а.с. 17, а.с. 18). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 2106, д.н.з. [NUMBER] , на момент вчинення ДТП застрахована у ПрАТ "Страхова група "ТАС", що підтверджується полісом № АТ4464442 (а.с. 24). Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що зупинення провадження з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, допускається лише тоді, коли розглядати справу далі неможливо. Ця підстава зупинення застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і встановити ці обставини у даній справі неможливо. Ця неможливість полягає в тому, що обставини, які є підставою позову або заперечень проти нього, є предметом дослідження в іншій справі і рішення суду у цій справі безпосередньо впливає на вирішення спору. Суть спірних правовідносин у даній цивільній справі полягає у вирішенні питання про стягнення з відповідача страхового відшкодування, у зв`язку зі шкодою, заподіяною смертю потерпілого. Однак, суд зазначає, що в кримінальній справі вирішується питання про кримінальну відповідальність винуватця ДТП, а не про наявність підстав для страхового відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого. Представник відповідача у клопотанні не навів обставин, які б давали суду підстави для висновку про те, що без судового рішення у кримінальному провадженні за обвинуваченням водія забезпеченого транспортного засобу розгляд цивільної справи щодо стягнення страхового відшкодування є об`єктивно неможливим і що обставини, які стосуються предмета доказування у даній цивільній справі, не можуть бути встановлені судом. На переконання суду, підставою для зупинення провадження у справі є не лише наявність кримінальної справи, а саме об`єктивна неможливість розгляду цивільної справи до вирішення кримінальної справи. Суд, дослідивши заявлене клопотання, вивчивши матеріали справи, з огляду на різні обставини, що підлягають встановленню при розгляді вказаних справ, тобто стосуються різних правовідносин, що не є взаємовиключними, та такі обставини можуть бути встановлені до вирішення кримінального провадження, зважаючи, що відсутність вироку суду або ухвали про закриття кримінального провадження, не є підставою для зупинення розгляду даної цивільної справи, приходить до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі, а тому в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі слід відмовити. Щодо позовних вимог по суті. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За приписами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Статтею 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону). Як вбачається з висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що питання про стягнення страхового відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілого в ДТП особи, не може ставитись в залежність від набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні. Позивач правильно посилається на дію презумпції вини заподіювача шкоди (володільця джерела підвищеної небезпеки або страховика такої відповідальності). Закон передбачає єдину підставу для звільнення від обов`язку відшкодування такої шкоди лише у випадку доведення умислу потерпілого або непереборної сили. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, а у разі страхування цивільно-правової відповідальності - на страховика, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження умислу потерпілого у ДТП або наявності непереборної сили. А отже відповідачем презумпція вини заподіювача шкоди не спростована, а тому така шкода підлягає відшкодуванню страховиком. Відсутність вини водія транспортного засобу та відсутність вироку суду, який набрав законної сили не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18. Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. З урахуванням викладеного, спростовуються доводи відповідача щодо ненастання обов`язку страхової компанії щодо сплати страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини водія [PERSON] . Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до пункту 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Таким чином, враховуючи положення закону, розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, яке підлягає до стягненню з відповідача на користь позивача складає 96000,00 грн. А тому, позовні вимоги в цій частині є підтвердженими та доведеними. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивач, на підставі п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищезазначене та у зв`язку із повним задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі на користь держави. Суд не вирішує питання щодо стягнення витрат на правничу (правову), оскільки представник позивача у заяві від 25.09.2024 року зазначає, що докази на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення судом (а.с. 9). На підставі викладеного,

Outcome: approved