Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою, в якій просить розірвати шлюбу, що зареєстрований 26.08.2011 у сільській раді с.Магала Новоселицького району Чернівецької області, актовий запис № 30. У шлюбі народилося двоє синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на виховання спільних дітей, матеріального забезпечення родини, в наслідок чого почали виникати конфлікти, які негативно впливали на емоційний стан сторін, в результаті чого вони втрати почуття любові та поваги одне до одного. Наразі ведення спільного господарства та сумісне проживання припинені. Одночасно, просив суд після розірвання шлюбу залишити дітей проживати разом із ним на його самостійному вихованні та утриманні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про підтримання позовних вимог. Просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, скерувала до суду заяву, зі змісту якої слідує, що вона просить справу розглянути без її участі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані у справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 26.08.2011 у сільській раді с.Магала Новоселицького району Чернівецької області, актовий запис № 30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.08.2011. У шлюбі подружжя має двох синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 06.10.2014, серії [NUMBER] від 16.10.2013. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 25.09.2024 № 188/05, [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору між батьками про визначення місця проживання, утримання та виховання дітей від 05.09.2024, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І., сторони дійшли згоди, що місцем проживання дітей є місце проживання батька - [ADDRESS] . Батько самостійно здійснює виховання дітей, одноособово утримує їх (несе повне матеріальне забезпечення), приймає стосовно дітей всі необхідні рішення, які будуть пов`язані з їхнім перебуванням, проживанням, навчанням, лікуванням і оздоровленням. Наразі шлюбні стосунки між сторонами припинені, сторони проживають окремо та не бажають зберегти сім`ю, наполягають на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористався наданим правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритися. Згідно з положеннями частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що оскільки на даний час сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам сторін, спір щодо поділу майна відсутній, відтак є усі підстави для розірвання шлюбу. Вирішуючи позовну вимогу позивача про залишення дітей після розірвання шлюбу проживати з ним, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. У зв`язку із описаним вище, з урахуванням позиції відповідачки, яка не висловилася проти залишення синів проживати разом з позивачем, оскільки він має для виховання та проживання дітей всі необхідні умови, а вона змушена була виїхати за кордон, суд вважає доцільним задовольнити позов і в цій частині, та після розірвання шлюбу дітей залишити проживати із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, оскільки суд у цьому випадку лише констатує досягнуту сторонами згоду з приводу того, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, та порядок їх виховання і утримання, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Крім того, судом встановлено факт самостійного виховання та утримання малолітніх дітей їх батьком за місцем його проживання, що відбулось після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. Згідно з ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотань про відновлення дошлюбного прізвища відповідач не подавала, а тому при реєстрації розірвання шлюбу слід залишити їй існуюче прізвище « [PERSON] ». На підставі викладеного та

Outcome: approved