Jurisdiction: civil
Date: 2024-11-06 00:00:00

28 лютого 2024 року позивач звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, та за уточненими позовними вимогами просить надати додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , терміном в три місяці. Заявлені вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого залишилася спадщина у вигляді частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вказує, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька. З 2016 року була зареєстрована й фактично проживала у місті Києві. З початком збройної агресії РФ на території України, через щільні й постійні обстріли міста Києва, страх за своє життя та життя своєї дитини вона була змушена покинути територію України та евакуюватися вже в перші дні війни. Вона була змушена знайти тимчасове місце проживання й деякий час перебувала разом з донькою (на той час доньці було 4 роки) на території західних областей України. Згодом вона прийняла рішення про евакуацію за кордон, тож 02.03.2022 року вона разом з донькою перетнула державний кордон України у пункті пропуску Грушів. 03.03.2022р. вона в`їхала до Федеративної Республіки Німеччина, де отримала разом з донькою статус «тимчасового захисту від війни». 03.03.2022р. отримала посвідку на тимчасове проживання у м. Бранденбург. 11.04.2022р. - працевлаштувалася на посаду 3D-художника у «Міжнародне ТОВ архітекторів та інженерів GMP» на умовах строкового трудового договору 16.12.2022р. у м. Бранденбург. Згодом їй продовжили трудовий договір на строк до 10.04.2024 року. 06.07.2022р. зареєстровано місце проживання у м. Бранденбург разом з донькою. 06.06.2023р. - зареєстровано місце проживання у м. Берлін разом з донькою. 16.06.2023р. був розірваний договір з дитячим садочком м. Бранденбург. Під час перебування позивачки на території Німеччини був розірваний її шлюб із [PERSON] згідно рішення Подільського районного суду м. Києва (справа № 758/7200/22), тож тепер вона повинна була самостійно піклуватися про життя, безпеку та здоров`я своєї дитини. В період перебування позивачки на території Німеччини, її батько залишився в Україні. Вони підтримували телефонний зв`язок раз в декілька днів тижнів й періодично спілкувалися. В жовтні місяці 2022 року в черговий раз коли позивачка зателефонувала до свого батька, їй ніхто не відповів, тож вона вирішила що він зайнятий і зателефонує їй іншим разом. Через декілька днів вона знову зателефонувала до батька, але їй ніхто не відповів. Через декілька днів після цього спільні знайомі в телефонній розмові повідомили їй, що її батько помер. Позивачка дуже болісно переживала цю втрату, оскільки вона перебувала в іншій країні, й думка про втрату батька призвела до тяжкого стресового стану. Перебуваючи за кордоном вона була позбавлена можливості звернутися до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки у неї не було свідоцтва про смерть батька. Крім того з мережі інтернет вона дізналася, що на період дії воєнного стану в Україні зупиняється перебіг строків для прийняття спадщини. Тож вона намагалася продовжити влаштовувати життя своєї сім`ї за кордоном, будучи впевненою що зможе закінчити усі справи пов`язані із прийняттям спадщини після закінчення дії воєнного стану в Україні. В серпні\~місяці 2023\~року вона\~звернулася за\~юридичною консультацією\~стосовно питання\~прийняття спадщини,\~щоб уточнити\~деякі питанняя.\~На цій\~же консультації\~їй повідомили,\~що Постанова\~КМУ №\~164 «Про\~деякі питання\~нотаріату в\~умовах воєнного\~стану» від\~28.02.2022\~року (в\~якій йшлося\~про зупинення\~строків для\~прийняття спадщини) була скасована Постановою КМУ № 469 від 09 травня 2023 року. Все це призвело до пропуску строків на звернення з заявою про прийняття спадщини. Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни від 12.02.2024 року позивачці було відмовлено у відкриті спадкової справи у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини. Роз`яснено, що спадкоємець має право звернутися із позовом до суду за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді\~від 12\~березня 2024\~року позовна\~заява була\~залишена без\~руху із\~встановленням позивачеві десятиденного строку з дня одержання копії ухвали на усунення недоліків позовної заяви. 13 березня 2024 року представником позивача подано до канцелярії суду заяву про усунення недоліків з доказами сплати судового збору. Ухвалою судді від 18 березня 2024 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання, розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 17 травня 2024 року Київським районним судом м. Одеса було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни інформацію стосовно того, чи заводилася спадкова справа відносно майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . 05 червня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про те, що спадкова справа відносно майна померлого [PERSON] не була заведена. 09 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшла заява про виправлення описки від представника позивача адвоката Платонової М. М. 19 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення. У судове засідання, призначене на 07.11.2024 року, представник позивача адвокат Іванова Г.С. не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Проти заочного рішення суду не заперечувала. Представник відповідача Одеської Міської Ради у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини нявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з цим, суд, зважаючи на положення ч. 4 ст. 223 та ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановив провести заочний розгляд справи. В ході розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на частину вищевказаної квартири підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав від 10.10.2023 року. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , [INFO] (позивач у справі). Родинні зв`язки підтверджуються Свідоцтвом про народження, виданим Відділом Київського районного управління юстиції м. Одеси 30.01.2007 року (серія [NUMBER] , актовий запис № 1088 від 30.05.1985 року). Інші спадкоємці відсутні. Позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни. 12 лютого 2024 року листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської О.С. позивачу було відмовлено у відкриті спадкової справи у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини. Роз`яснено, що спадкоємець має право звернутися із позовом до суду за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини. У відповідності до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 2 статті 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено частиною 1 статті 1270 Цивільного кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що передбачено частиною 3 статті 1272 Цивільного кодексу України. Як зазначено у Пленумі Верховного Суду України, а саме пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини 3 статті 1272 Цивільного кодексу України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності Цивільним кодексом України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина 2 статті 1272 Цивільного кодексу України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 Цивільного кодексу України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану». В редакції постанови № 164 від 06 березня 2022 року було установлено, що перебіг строків на для прийняття спадщини зупиняється на час дії воєнного стану. В редакції постанови № 164 від 29 червня 2022 року, яка діяла до 19 червня 2023 року, було установлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. Разом з тим, 25 січня 2023 року Верховний Суд у справі № 676/47/21 зробив висновок, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж Цивільний кодекс України, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина 2 статті 4 Цивільного кодексу України). Виходячи з виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, в статті 4 Цивільного кодексу України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням Цивільного кодексу України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням Цивільного кодексу України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 Цивільного кодексу України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви які про прийняття спадщини (стаття 1272 Цивільного кодексу України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина 1 статті 1273 Цивільного кодексу України). Установити, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини (пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Отже, виходячи із зазначених правових висновків щодо застосування норм права, які відповідно до вимог частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими для застосування. Позивач [PERSON] , звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , пропустила шестимісячний строк, встановлений чинним законодавством, для прийняття спадщини після смерті батька і має право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до частин 1, 3 статті 1272 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. В ході розгляду цивільної справи № 947/7171/24, оцінивши надані позивачем докази, зважаючи на причини пропуску строку про які вказує позивач, суд вважає підстави для задоволення позову достатніми. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. При цьому, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь якого ризику свавілля. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 1272ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 року у справі № 580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. З урахуванням викладеного, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачкою наведено причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї щодо подачі заяви про прийняття спадщини, а тому наявні підстави для встановлення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька і слід визначити строк у межах передбаченого законом загального терміну шести місяців і таким достатнім строком є три місяці, перебіг якого рахується після набрання рішенням законної сили. Крім того, суд звертає увагу на те, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не вирішує питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленному статтею 1269 ЦК, звернувшись до нотаріальної контори, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного і

Outcome: approved